ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 10 березня 2026 року 	Справа № 903/1182/25	

Господарський суд Волинської області у складі головуючої судді Бідюк С.В., за участі секретаря судового засідання Бортнюк М.В., розглянувши у підготовчому судовому засіданні матеріали по справі 
за позовом: Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, м. Луцьк
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України”, м. Київ
до відповідача: Камінь-Каширської міської ради, м. Камінь-Каширський, Камінь-Каширський р-н., Волинська обл.
про витребування частини земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями, 
за участю представників-учасників справи:
від позивача: н/з 
прокурор: Іванісік Т.С.,
від третьої особи: Шевчук Є.В.,
від відповідача: н/з

В С Т А Н О В И В:

29.12.2025 через електронний суд надійшла позовна заява Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації до Камінь-Каширської міської ради про:
- витребування у власність держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації з незаконного володіння Камінь-Каширської міської ради частину земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 36,3794 га;
- усунення перешкод державі в особі уповноваженого органу – Волинської обласної військової (державної) адміністрації, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державної власності лісового та природно-заповідного фонду, шляхом скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації сформованої на ній земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га. 
- усунення перешкод державі в особі уповноваженого органу – Волинської обласної військової (державної) адміністрації, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державної власності лісового та природно-заповідного фонду, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності Камінь-Каширської міської ради на земельну ділянку сільськогосподарського призначення 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га. 
30.12.2025 Господарським судом Волинської області складено протокол щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з відсутністю необхідної кількості суддів для розподілу справи.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2025, справа розподілена судді Слободян О.Г.
08.01.2026 Вищою радою правосуддя прийнято рішення №1/0/15-26 про звільнення з посади судді ОСОБА_1 у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно наказу голови суду від 08.01.2026 №1/02-2 ОСОБА_1 відраховано зі штату працівників Господарського суду Волинської області.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2025, справа розподілена судді Бідюк С.В. 
Ухвалою суду від 14.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України”. Призначено підготовче засідання у справі на 11 лютого 2026 року о 14:30 год. 
Відповідач ухвалу суду отримав 15.01.2026, строк для подання відзиву – по 30.01.2026.
20.01.2026 надійшла заява відповідача про визнання позову, в якій останній просив прийняти заяву про визнання позову; у підготовчому засіданні прийняти рішення про задоволення позову, у зв`язку із його визнанням; розгляд справи здійснювати у відсутності представника міської ради.
Третя особа у заяві від 21.01.2026 повідомила, що позовні вимоги прокурора підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, f розгляд справи здійснювати без представника третьої особи.
Заслухавши пояснення учасників справи, з метою виконання мети підготовчого провадження, суд протокольною ухвалою від 11.02.2026 підготовче засідання відклав на 24.02.2026 о 15:00 год.
19.02.2026 на адресу суду від керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури надійшла заява про зміну предмету позову, в якій прокурор просить суд пункт 3 прохальної частини позову вважати викладеним у такій редакції: витребувати у власність держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації з незаконного володіння Камінь-Каширської міської ради (код ЄДРПОУ 34836909) з земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га частину земельної ділянки державного лісового та природно-заповідного фонду площею 36,3794 га. В решті позовні вимоги залишити без змін.
У клопотанні від 23.02.2026 відповідач повідомив про визнання позову, з урахуванням заяви прокурора про зміну предмету позову. Просить прийняти заяву прокуратури про зміну предмету позову, у підготовчому засіданні прийняти рішення про задоволення позову, у зв`язку із його визнанням, та здійснювати розгляд справи без участі його представника.
Враховуючи вищевикладене, надання учасникам справи можливості ознайомитись з поданою заявою прокуратури про зміну предмету позову, та подати відповідні пояснення при їх наявності, суд протокольною ухвалою від 24.02.2026 підготовче засідання відклав на 10.03.2026 о 11:00 год.
Відповідно до ч.3 ст.46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Судом встановлено, що заява прокурора про зміну предмета позову подана до закінчення підготовчого засідання та відповідає вимогам, встановленим ст.170 ГПК України. Дана заява прийнята судом.
Присутні у підготовчому засіданні представники прокуратури та третьої особи підтримали доводи, наведені у позові, заяві та просили позов задовольнити, з урахуванням поданої відповідачем заяви про визнання позову.
Щодо заяви відповідача про визнання позову, суд враховує наступне.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 191 ГПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 191 ГПК України).
Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (ч. 5 ст. 191 ГПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.
Суд встановлено, що заява від 20.01.2026 та клопотання від 23.02.2026 про визнання позову підписані керівником Камінь-Каширської міської ради та подані через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.
Окрім того, присутні в підготовчому засіданні учасники не заперечили проти заяви відповідача про визнання позову, вважають, що така заява не порушує їх права чи інтереси та права інших осіб. 
З урахуванням наведеного та у зв`язку з прийняттям заяви про визнання відповідачем позову, судом у підготовчому засіданні 10.03.2026 справу розглянуто по суті та проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, заслухавши пояснення учасників справи, господарський суд, - 
встановив:

Щодо представництва прокурором інтересів держави суді.
Підстави представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано положеннями ГПК України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відповідно до частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Порушення інтересів держави в даному випадку полягає у тому, що дії Любешівської районної державної адміністрації щодо інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 призвели до незаконного вилучення земель державного лісового та природно-заповідного фонду та зміни їх цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також подальшої передачі їх у комунальну власність територіальної громади Камінь-Каширської міської ради, що, у свою чергу, може потягти за собою надання цих земель у користування фізичних осіб-підприємців або юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та, як наслідок, знищення лісу та болота низинного, розташованих в межах НПП «Прип`ять-Стохід».
Пунктом 24 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
б) оборони;
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення. 
Таким чином, земельні ділянки лісогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів, віднесені до земель державної форми власності. 
Чинна на даний час редакція ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Таким чином, на даний час Волинська обласна військова (державна) адміністрація є розпорядником земель державного лісового фонду, в тому числі наділена повноваженнями щодо надання та вилучення земельних ділянок вказаної категорії.
Указом Президента України від 24.02.2022 №68/2022 на базі існуючих обласних державних адміністрацій утворено обласні військові адміністрації.
Позовну заяву подано в інтересах Волинської обласної державної (військової) адміністрації, як уповноваженого органу на розпорядження спірною земельною ділянкою.
03.12.2025 окружна прокуратура повідомила Волинську обласну військову (державну) адміністрацію про виявлені порушення вимог земельного та лісового законодавства при інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га за рахунок земель державного лісового фонду листом № 51-1349вих-25.
З відповіді Департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної військової (державної) адміністрації від 09.12.2025 № 1860/12/2-25, вбачається про бездіяльність та самоусунення вказаного органу державної влади від виконання покладених на нього діючим законодавством правомочностей у сфері розпорядження землями лісогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів. Зокрема, у вказаній відповіді також зазначено, що у разі виявлення прокуратурою порушень чинного законодавства, облдержадміністрація не заперечує проти подання прокуратурою позову в її інтересах.
На даний час звернення прокурора до суду з вказаною позовною заявою викликано необхідністю вжиття невідкладних заходів до захисту інтересів держави.
Незаконна зміна цільового призначення земель лісового фонду та вилучення їх з користування належного землекористувача, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України, та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах становлять саме ті обставини, які потребують невідкладного захисту з огляду на їх значимість. 
Таким чином, прокурор набув право на представництво, оскільки уповноважений орган – Волинська обласна державна (військова) адміністрація, незважаючи на очевидний характер порушення, не здійснює належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернулася.
З урахуванням наведених обставин, суд вважає, що прокурор правильно визначив суб`єктний склад сторін, підставою реалізації представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача. Вказані обставини відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" свідчать про наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.
З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Любешівської районної державної адміністрації від 21.08.2013 № 221 Головному управлінню Держземагенства у Волинській області дозволено провести інвентаризацію земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах Любешівського району, у тому числі в межах Щитинської сільської ради.
Згідно розпорядження Любешівської районної державної адміністрації від 23.12.2013 № 392 затверджено технічні документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території сільських рад Любешівського району, у тому числі на території Щитинської сільської ради.
Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Щитинської сільської ради Любешівського району, розроблена ТОВ «Горизонт» у 2013 році.
На підставі землевпорядної документації серед інших дев`яти земельних ділянок було сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га. 
Відповідно до матеріалів технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та витягу з ДЗК вказаній земельній ділянці присвоєно № 9 та кадастровий номер 0723189200:02:001:0001, реєстрацію даної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі проведено 11.11.2013, за цільовим призначенням віднесено до земель сільськогосподарського призначення, видом цільового призначення земельної ділянки – 16.00 Землі запасу, складом угідь – сінокіс.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 708-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Волинської області» Щитинська сільська рада увійшла до складу територіальної громади Камінь-Каширської міської ради.
Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 03.12.2020 № 13-ОТГ у комунальну власність Камінь-Каширської територіальної громади Камінь-Каширського району передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 4754,3724 га, у тому числі, згідно додатку до акту приймання-передачі, і земельну ділянку з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га (порядковий номер 286).
Рішенням Камінь-Каширської міської ради від 29.12.2020 № 3/95 у комунальну власність вказаного органу місцевого самоврядування прийнято земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 4754,3724 га, у тому числі і земельну ділянку з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га (порядковий номер 286).
На підставі даних розпорядчих актів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31.01.2023 внесено відомості про згадану земельну ділянку із зазначенням форми власності – комунальна, власника – Камінь-Каширська міська рада. 
Як вбачається з інформації філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», вказана земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового та природно-заповідного фонду Великоглушанського лісництва Любешівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», що підтверджується матеріалами лісовпорядкування 2012, 2002 та 1992 років (за матеріалами базового лісовпорядкування 1992, 2002 року – в кварталі 34 виділі 28 Великоглушанського лісництва; за матеріалами базового лісовпорядкування 2012 року – у кварталі 34 виділі 30 Великоглушанського).
Згідно інформації, викладеної у листі філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 26.02.2025 № 2955/34.6.3-2025, земельна ділянка з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га накладається на землі державного лісового фонду кварталу 34 виділу 30 (площа 36,7 га) Великоглушанського лісництва Любешівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс». Віднесення кварталу 34 виділу 30 до земель державного лісового фонду підтверджується матеріалами лісовпорядкування 2012,2004 та 1992 років. Вказані землі з постійного користування підприємства не вибували, клопотання про їх вилучення або зміну їх цільового призначення не надходили.
Згідно Плану лісонасаджень Великоглушанського лісництва ДП «Любешівське ЛМГ» 2012, 2002 та 1992 років частина земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась. 
Відповідно до таксаційного опису, відомостей поквартальних підсумків 2013 року Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Любешівське ЛМГ» площа 30 виділу 34 кварталу Великоглушанського лісництва складає 36,7 га, відноситься до: за категорією лісів – національні природні парки (господарська зона); болото низинне; рослинність – осока, заростання – ВРК, 30%; 5 КЛАС ЕСТЕТИЧНОЇ ОЦІНКИ, рекреаційна характеристика – ВІДКРИТІ ПРОСТОРИ з поодинокими деревами. Відтворювальна ділянка мисливської фауни. Виділи 19, 22, 25 кварталу 34 за характеристикою деревостанів відносяться до лісових культур, вік – 49 років.
На вимогу окружної прокуратури 24.02.2025 Любешівським надлісництвом філії «Поліський лісовий офіс`ДП «Ліси України» проведено обстеження земель у 30 виділі 34 кварталу Великоглушанського лісництва, за результатами якого встановлено, що відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування підприємства обстежена ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення згідно з матеріалами лісовпорядкування 2004 та 2012 років.
Вказані відомості за запитом окружної прокуратури підтверджено Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням ВО «Укрдержліспроект» шляхом виготовлення фрагменту картографічних матеріалів з нанесеними межами частини кварталу № 34 Великоглушанського лісництва ДП «Любешівське ЛМГ» за матеріалами лісовпорядкування 2012 року.
Листом філії «Поліський лісовий офіс» від 25.07.2025 № 8709/34.6.3-2025 уточнено попередньо надану інформацію та зазначено, що вказана земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового фонду кварталу 34 виділів 30 (орієнтовна площа накладки 34,9 га), 19 та 22 (орієнтовна площа накладки 1,5 га), 25 (орієнтовна площа накладки 0,2 га), які знаходяться на території Великоглушанського лісництва Любешівського надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». Віднесення кварталу 34 виділів 30, 19, 22, 25 до земель державного лісового фонду підтверджується матеріалами лісовпорядкування 2012, 2002 та 1992 років.
06.10.2025 ДП «Ліси України» укладено договір № 154-20251006-28-1 із сертифікованим інженером-землевпорядником – ФОП Бучко Н.М. та 27.10.2025 надіслано схему розташування земель лісового та природно-заповідного фонду з каталогом координат поворотних точок в межах земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001, відповідно до якої площа накладки становить 36,3794 га (на виділ 30 – 34,7695 га, виділи 19 та 22 – 1,4645 га, виділ 25 – 0,1454 га).
Окрім цього, факт розташування спірної земельної ділянки у межах земель, якими державне лісогосподарське підприємство користується на підставі матеріалів лісовпорядкування підтверджується також викопіюванням з Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України (геопорталу «Ліси України» - gis.lisproekt.gov.ua) та викопіюванням з Державного земельного кадастру із застосуванням шару «Ліси» та «Природно-заповідний фонд».
Відповідно до інформації НПП «Прип`ять-Стохід» земельна ділянка 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га, з цільовим призначенням – землі сільськогосподарського призначення, право комунальної власності на яку зареєстровано за Камінь-Каширською міською радою 31.01.2023, знаходиться в межах господарської зони національного природного парку «Прип`ять-Стохід».
Згідно інформації ГУ Держгеокадастру у Волинській області (лист від 29.09.2025 № 10-3-0.2-3880/2-25) земельна ділянка з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 зареєстрована 11.11.2013 на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Щитинської сільської ради Любешівського району Волинської області. 
Відповідно до Проекту по роздержавленню земель і видачі державного акту на право колективної власності КСП «Прип`ять» Щитинської сільської ради в межах земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 в основному знаходились землі водно-болотного фонду за виключенням окремих інших контурів угідь.
Кабінетом Міністрів України рішення про зміну цільового призначення, вилучення, передачу частини згаданої вище земельної ділянки до земель запасу сільськогосподарського призначення не приймались (лист секретаріату Кабінету Міністрів України від 08.12.2025 № 30833/0/2-25).
Згідно наказу Міністерства лісового господарства України від 22.10.1990 № 177 Любешівський держлісгосп організований у 1990 році, до його складу передано ліси Білоозерського, Любешівського і Великоглушанського лісництв Камінь-Каширського держлісгоспу, а також ліси Залізницького лісництва Маневицького держлісгоспу.
На підставі рішення Любешівської районної ради народних депутатів від 14.09.1990 на базі Любешівського, Білоозерського і Великоглушанського та Пнівненського лісництв Камінь-Каширського лісгоспзагу та Залізницького і Ново-Червищанського лісництв Маневицького лісгоспзагу, ліси яких знаходяться в адміністративних межах району, загальною площею 29823 га та частини колгоспних лісів Любешівського міжгосподарського лісгоспу, з підпорядкуванням його об`єднанню «Волиньліс» Міністерства лісового господарства УРСР. 
Згідно пояснювальної записки Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Любешівське ЛМГ» 2013 року попереднє лісовпорядкування проведено у 1992 році 2-ю Українською експедицією. Базове лісовпорядкування у ДП «Любешівське ЛМГ», зокрема і польові лісовпорядні роботи, за результатами яких виготовлено План лісонасаджень Великоглушанського лісництва, проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання у 2012 році. Підставою для його проведення послугував протокол першої лісовпорядної наради з лісовпорядкування лісів державних лісогосподарських підприємств Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, датований 11.05.2012. Крім цього, протоколом другої лісовпорядної наради від 05.07.2013 затверджено основні положення Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Любешівське ЛМГ» на 2013-2022 роки. 
Загальна площа лісів природоохоронного, наукового, історико-культурного призначення становить 9780,8 га. До цієї категорії віднесено лісові ділянки, що виконують природоохоронну, естетичну функцію і розташовані в межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду, серед яких НПП «Прип`ять-Стохід» (господарська зона) площею 5691 га (у тому числі 2482 га на території Великоглушанського лісництва, серед іншого у кварталах 31-34). 
Землі державного лісового фонду були передані лісогосподарському підприємству на підставі рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств», згідно якого державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств. зокрема, на території Щитинської сільської ради – площею 507 га.
Отже, земельна ділянка з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 на момент її формування як земельної ділянки сільськогосподарського призначення та передачі в комунальну власність, а також на даний час належить до земель державного лісового та природно-заповідного фонду, перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України», а отже не могла бути віднесена до земель запасу сільськогосподарського призначення.
Відповідно до статті 6 Лісового кодексу України (далі - ЛК України, в редакції чинній станом на 18.08.2000) всі ліси в Україні є власністю держави. Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України, яка делегує відповідним Радам народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначеними цим Кодексом та іншими актами законодавства. Ради народних депутатів у межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду в постійне користування або вилучають їх у порядку, визначеному Земельним (561- XII) та цим кодексами.
За частиною 1 статті 4 Земельного кодексу України від 18.12.90 N 561-XII (далі-ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають, зокрема, обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають у загальнодержавній власності.
За статтею 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Виходячи з приписів частин 1, 2 статті 9 ЛК України користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, в яких створені спеціалізовані підрозділи (далі постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.
Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обгрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу).
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц.
Землі природно-заповідного фонду – це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Особливий режим охорони, відтворення і використання земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду поширюється на всі розташовані в межах таких територій та об`єктів землі та земельні ділянки незалежно від форми власності та цільового призначення, крім випадків, передбачених законом (ст. 43, ч. 2 ст. 46-1 Земельного кодексу України).
Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Таким чином, земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної власності є неправомірною.
Згідно ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірного розпорядження) Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також передає земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності до статутного капіталу державного земельного банку, який стовідсотково належить державі та підлягає приватизації.
Відповідно до ч. 5 ст. 149 ЗК України (станом на 23.12.2013) районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті.
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (ч. 9 ст. 149 ЗК України в редакції станом на 23.12.2013).
Таким чином, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб до 28.05.2021 мав право виключно Кабінет Міністрів України.
Отже, спірну земельну ділянку неправомірно віднесено (інвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому передано Камінь-Каширській міській раді.
З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України 08.12.2025 вбачається, що Кабінетом Міністрів України рішення про вилучення із користування ДП «Любешівське ЛМГ» частини земельної ділянки із кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 не приймалося. 
Також з листів філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» вбачається, що будь-які рішення щодо поділу, зміни цільового призначення, вилучення вказаних земель з державного лісового фонду у філії відсутні.
Вирішення питання про вилучення земель лісогосподарського призначення та зміну їх цільового призначення регулювалось ст. ст. 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) та було виключною компетенцією Кабінету Міністрів України. 
Суд зазначає, що документи, на підставі яких Любешівською районною державною адміністрацією затверджено технічну документацію та в подальшому Головним управлінням Держгеокадастру передано дану земельну ділянку із державної у комунальну власність, не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України. 
Крім цього, згідно ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не наділене повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб. 
Відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Таким чином, частина спірної земельної ділянки, з огляду на п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, не може належати до земель комунальної форми власності.
Згідно ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, серед іншого, для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. 
Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). 
Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс-18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.
Права володіння, користування та розпорядження майном належить власнику майна (ч.1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. 
Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
У даній справі незаконне рішення органу місцевого самоврядування, а також державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття Камінь-Каширською міською радою права власності на спірну земельну ділянку. При цьому, їх визнання незаконними та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту.
Належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Для вирішення спорів щодо часткового накладення земельної ділянки, така земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Прокурором, в інтересах держави, скерований до суду віндикаційний позов про витребування на користь належного власника – держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації із земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га частину земельної ділянки державного лісового та природно-заповідного фонду площею 36,3794 га. 
У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння такою особою нерухомим майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 07.11.2018 у справі N 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі N 466/8649/16-ц, від 22.01.2025 у справі N 446/478/19).
Підсумовуючи, слід зазначити, що коли право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому Реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 07.112018 у справі N 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі N 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі N 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі N 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі N 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі N 359/3373/16-ц (пункт 146)).
Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 22.01.2025 у справі N 446/478/19, зробила висновок, що частина земельної ділянки, межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою ділянкою. ВП ВС у постанові від 22.01.2025 у справі N 446/478/19 (пункти 122, 127) зазначала, що для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр"). Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.09.2025 у справі N 911/906/23 (пункти 135 139) підтримала власні правові висновки, викладені в постанові від 22.01.2025 у справі N 446/478/19, про те, що частина земельної ділянки, межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою ділянкою. При цьому, зазначила, що реалізація основної позовної вимоги про віндикацію є можливою винятково за умови припинення права власності Товариства на новостворену земельну ділянку, яка протиправно набута відповідачем з істотними вадами, оскільки складається з ділянок, на які відповідач має право, так і з ділянок, на які він законно права не має, що виключає можливість збереження за Товариством права власності на цю ділянку в цілому. 
З урахуванням наведеного, за висновком суду, належним способом захисту права позивача є віндикаційний позов про витребування на його користь з володіння відповідача із земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га частини земельної ділянки державного лісового та природно-заповідного фонду площею 36,3794 га за зазначеними координатами, що відповідає сталій практиці Верховного Суду в подібних спорах.
Також прокурором заявлено вимоги про усунення перешкод державі в особі уповноваженого органу – Волинської обласної військової (державної) адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державної власності лісового та природно-заповідного фонду, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності Камінь-Каширської міської ради на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га. 
Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно ст. 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.
Пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012, визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до п. п. 49-54 цього Порядку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про землеустрій», в редакції, чинній на момент формування спірної земельної ділянки, інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. 
У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону України «Про землеустрій»).
Незважаючи на наявність нескасованого на час виготовлення матеріалів інвентаризації базового лісовпорядкування, розробленого на підставі діючого рішення Волинської обласної ради № 13/2 «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств», яким визначались території, де здійснювалась господарська діяльність, охорона і захист лісів, при виготовленні таких матеріалів не зазначено про фактичне використання спірної земельної ділянки ДП «Любешівське ЛМГ». З огляду на віднесення у матеріалах інвентаризації земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, не наданих у власність чи користування, технічна документація повинна була б містити відомості про її використання не за цільовим призначенням. Водночас, ні про фактичне використання спірної земельної ділянки лісогосподарським підприємством, ні про її використання не за цільовим призначенням, у вказаних матеріалах інвентаризації не зазначено. 
Вимоги щодо проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складання за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель визначає Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 513 (далі - Порядок).
Згідно з п. 2 Порядку (в редакції, чинній на момент формування спірної земельної ділянки) інвентаризація земель проводиться з метою забезпечення ведення Державного земельного кадастру, здійснення контролю за використанням і охороною земель; визначення якісного стану земельних ділянок, їх меж, розміру, складу угідь; узгодження даних, отриманих в результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, які посвідчують право на земельну ділянку, та у Державному земельному кадастрі; прийняття за результатами інвентаризації земель Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної республіки Крим, місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідних рішень; здійснення землеустрою. 
Відповідно до п. 7 Порядку вихідними даними для проведення інвентаризації земель є: матеріали з Державного фонду документації із землеустрою; відомості з Державного земельного кадастру в паперовій та електронній формі, у тому числі Поземельної книги, книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, файлів обміну даними про результати робіт із землеустрою; містобудівна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; планово-картографічні матеріали, в тому числі ортофотоплани, складені за результатами виконання робіт відповідно до Угоди про позику між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку від 17.10.2003; відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень; копії документів, які посвідчують право на земельну ділянку або підтверджують сплату земельного податку; матеріали, підготовлені за результатами обстеження земельних ділянок щодо їх якісного стану. Під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі. 
Згідно з п. 26 Порядку за результатами проведення інвентаризації земель виконавцями розробляється технічна документація відповідно до статті 57 Закону України «Про землеустрій».
Технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України. Відомості, отримані за результатами інвентаризації земель, вносяться до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (п.п. 27, 29 Порядку).
Відповідно до ч.13 ст. 186 ЗК України у редакції, чинній на дату формування спірної земельної ділянки, передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і затверджується замовником технічної документації.
Спірну земельну ділянку сформовано на підставі Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Щитинської сільської ради, у Державному земельному кадастрі зареєстровано відділом Держземагентства у Любешівському районі 11.11.2013.
Висновком відділу Держземагентства у Любешівському районі Волинської області від 23.12.2013 № 396 погоджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Хоцунської (на час проведення інвентаризації) сільської ради, після чого затверджено розпорядженням Любешівської районної державної адміністрації від 23.12.2013 № 399. 
Відповідно до даного висновку Держземагентства у Любешівському районі Волинської області земельна ділянка № 9 площею 285,9992 га (земельна ділянка з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001) за складом угідь відноситься до сіножатей.
Згідно витягу з ДЗК реєстрацію даної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі проведено 11.11.2013, за цільовим призначенням віднесено до земель сільськогосподарського призначення, видом цільового призначення земельної ділянки – 16.00 Землі запасу, за складом угідь – сіножаті.
Отже, під час проведення інвентаризації земель було невірно визначено цільове призначення земельної ділянки 0723189200:02:001:0001, як землі сільськогосподарського призначення при тому, що вказана земельна ділянка частково належить до земель державного лісового та природно-заповідного фонду, а тому подальша наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 у Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати частина спірної земельної ділянки. 
Згідно з абзацом 2 частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Частиною 13 статті 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
На даний час спірна земельна ділянка зареєстрована на праві комунальної власності за Камінь-Каширською міською радою.
Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то відповідний запис наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.
Враховуючи те, що у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства невірно визначено категорію землі та її цільове призначення, що обумовило фактичне її вилучення із земель лісового та природно-заповідного фонду державної власності, а також може призвести до подальшого розпорядження нею не уповноваженим органом для цілей, відмінних від ведення лісового господарства, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України, шляхом усунення перешкоди державі в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації шляхом скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га, з одночасним припиненням права комунальної власності Камінь-Каширської міської ради на неї.
Відповідно до частини 13 статті 79-1 ЗК України та частини 10 статті 24 Закону України Про Державний земельний кадастр земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується, зокрема, в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Правомірними та ефективними способами захисту прав позивача, крім основної вимоги про витребування частини земельної ділянки, також є вимоги про скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації сформованої на ній земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га, з одночасним припиненням щодо неї зареєстрованих речових прав.
Водночас, суд зазначає, що Камінь-Каширською міською радою, як відповідачем у справі, повністю визнані заявлені позовні вимоги прокурора. 
З огляду на зазначене, враховуючи обставини даної справи, позовні вимоги прокурора є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судом встановлено, що за подання позовної заяви до суду Волинська обласна прокуратура на підставі платіжної інструкції N 3330 від 23.12.2025 сплатила судовий збір у розмірі 13506,18 грн. 
Відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України та частини 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Враховуючи визнання відповідачем позову у повному обсязі до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку повернути Волинській обласній прокуратурі з Державного бюджету України 50 відсотків сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 6753,09 судового збору, сплаченого згідно платіжної інструкції №3330 від 23.12.2025 на суму 13506,18 грн.
Оскільки позовні вимоги прокурора задоволені повністю, іншу частину судового збору у розмірі 6753,09 грн суд покладає на відповідача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. 86, 129, 130, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Витребувати у власність держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації (Київський майдан, буд.9, м. Луцьк, Волинська обл., код ЄДРПОУ 13366926) з незаконного володіння Камінь-Каширської міської ради (вул. Воля, буд.2, м. Камінь-Каширський, Волинська обл., код ЄДРПОУ 34836909) з земельної ділянки з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га частину земельної ділянки державного лісового та природно-заповідного фонду площею 36,3794 га: 
площею 34,7695 га з координатами: 
1) Х 5 734 003,859 Y 2 189 517,328; 
2) Х 5 734 061,013 Y 2 189 604,458;
3) Х 5 734 059,647 Y 2 189 666,612; 
4) Х 5 734 180,096 Y 2 189 695,909;
5) Х 5 734 221,294 Y 2 189 702,736; 
6) Х 5 734 269,268 Y 2 189 804,464;
7) Х 5 734 229,918 Y 2 189 848,016; 
8) Х 5 734 215,903 Y 2 189 948,383;
9) Х 5 734 238,805 Y 2 189 981,457; 
10) Х 5 734 176,783 Y 2 190 116,305; 
11) Х 5 734 174,452 Y 2 190 222,852; 
12) Х 5 734 135,622 Y 2 190 242,730;
13) Х 5 734 122,520 Y 2 190 301,665;
14) Х 5 733 948,411 Y 2 190 294,899;
15) Х 5 733 897,577 Y 2 190 323,401;
16) Х 5 733 844,373 Y 2 190 325,200;
17) Х 5 733 804,077 Y 2 190 276,939;
18) Х 5 733 774,748 Y 2 190 267,414;
19) Х 5 733 721,478 Y 2 190 272,173;
20) Х 5 733 683,357 Y 2 190 259,494;
21) Х 5 733 640,820 Y 2 190 178,608;
22) Х 5 733 744,210 Y 2 189 908,430; 
23) Х 5 733 776,814 Y 2 189 903,222; 
24) Х 5 733 778,178 Y 2 189 841,065;
25) Х 5 733 687,861 Y 2 189 839,083; 
26) Х 5 733 707,374 Y 2 189 793,602; 
27) Х 5 733 732,111 Y 2 189 786,750; 
28) Х 5 733 736,038 Y 2 189 742,417;
29) Х 5 733 730,155 Y 2 189 740,506;
30) Х 5 733 807,450 Y 2 189 560,350;
31) Х 5 733 869,924 Y 2 189 516,038;
площею 1,4645 га з координатами:
1) Х 5 733 339,389 Y 2 191 571,218; 
2) Х 5 733 364,063 Y 2 191 632,572; 
3) Х 5 733 364,078 Y 2 191 768,800; 
4) Х 5 733 301,502 Y 2 191 794,104; 
5) Х 5 733 289,245 Y 2 191 814,571; 
6) Х 5 733 288,480 Y 2 191 850,092; 
7) Х 5 733 306,951 Y 2 191 952,665; 
8) Х 5 733 282,760 Y 2 191 908,390; 
9) Х 5 733 271,340 Y 2 191 801,210; 
10) Х 5 733 311,720 Y 2 191 629,910;
площею 0,1391 га з координатами:
1) Х 5 733 269,706 Y 2 192 094,566; 
2) Х 5 733 268,431 Y 2 192 095,466; 
3) Х 5 733 244,429 Y 2 192 112,720;
4) Х 5 733 253,951 Y 2 192 219,539; 
5) Х 5 733 240,611 Y 2 192 226,598; 
6) Х 5 733 236,310 Y 2 192 105, 240;
площею 0,0063 га з координатами:
1) Х 5 733 316,428 Y 2 192 548,534; 
2) Х 5 733 310,930 Y 2 192 548,370; 
3) Х 5 733 310,701 Y 2 192 525,548).
3. Усунути перешкоди державі в особі уповноваженого органу – Волинської обласної військової (державної) адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державної власності лісового та природно-заповідного фонду, шляхом скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації сформованої на ній земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га. 
4. Усунути перешкоди державі в особі уповноваженого органу – Волинської обласної військової (державної) адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державної власності лісового та природно-заповідного фонду, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності Камінь-Каширської міської ради на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723189200:02:001:0001 площею 285,9992 га. 
5. Стягнути з Камінь-Каширської міської ради (вул. Воля, буд.2, м. Камінь-Каширський, Волинська обл., код ЄДРПОУ 34836909) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, Волинська обл., код ЄДРПОУ 02909915) 6753,09 грн витрат по сплаті судового збору.
6. Повернути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області (43021, м. Луцьк, вул.Стрілецька, 4а, код ЄДРПОУ 38009371) Волинській обласній прокуратурі (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, Волинська обл., код ЄДРПОУ 02909915) 6753,09 судового збору, сплаченого згідно платіжної інструкції №3330 від 23.12.2025 на суму 13506,18 грн.
7. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повний текст рішення складено 17.03.2026.

Суддя С. В. Бідюк