ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року
м. Київ
справа № 752/11767/24
провадження № 51-4041км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 , 
засудженого ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 21 липня 2025 року щодо 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (надалі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 1 ст. 122 КК та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 28 589 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 48 000 грн, моральну шкоду в розмірі 300 000 грн, а всього 376 589 грн.
В іншій частині цивільний позов залишено без задоволення.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат. 
Згідно з обставинами, детально наведеними у вироку, 25 серпня 2020 року близько 17:00 ОСОБА_7 , перебуваючи на вулиці Цимбалів Яр у м. Києві поблизу будинку № 26, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно завдав ОСОБА_8 одного удару дерев`яною битою в ділянку правої сторони обличчя, заподіявши йому тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
Київський апеляційний суд ухвалою від 21 липня 2025 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник, покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК).
Обґрунтовуючи доводи, викладені в касаційній скарзі, адвокат фактично не погоджується з висновками щодо доведеності винуватості підзахисного, оцінкою доказів, здійсненою судами попередніх інстанцій та законністю проведення досудового розслідування.
Зазначає, що після винесення постанови про закриття кримінального провадження від 20 жовтня 2021 року всі зібрані докази є недопустимими, оскільки постанова прокурора про скасування указаної постанови, на думку захисника, винесена всупереч вимогам КПК.
Понад те, стверджує, що судами проігноровані його аргументи, викладені у клопотанні про повернення обвинувального акту.
Також адвокат звертає увагу на порушені права ОСОБА_7 на захист, через порушення вимог ст. 290 КПК, адже ні йому, ні підзахисному не було повідомлено про завершення досудового розслідування та не надано доступу до матеріалів досудового розслідування.
Крім цього зауважує, що підпис у розписці про отримання копії обвинувального акту належить не підзахисному.
Водночас указує, що на час закінчення досудового розслідування слідчий достеменно знав про те, що ОСОБА_7 має захисника.
На переконання касатора, місцевий суд допустив неповноту, однобічність та поверхневість дослідження фактичних обставин, не встановив усіх даних про особу засудженого, який не міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення, а суд апеляційної інстанції залишив це без належної перевірки.
Узагальнюючи свої доводи адвокат покликається на відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 , а тому кримінальне провадження щодо останнього підлягає закриттю.
Позиції учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, подав письмові заперечення у яких наводить спростування доводів, викладених у касаційній скарзі захисника та направив копії процесуальних документів, а саме: протокол роз`яснення прав підозрюваного від 30 травня 2024 року, повідомлення про відкриття сторонам кримінального провадження матеріалів від 31 травня 2024 року, протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 31 травня 2024 року, розписку захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження з виготовленням фотокопій від 17 червня 2024 року. 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу останнього й просили її задовольнити з викладених у ній підстав, прокурор ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_8 , його представник ОСОБА_9 заперечили щодо задоволення скарги і просили судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.Він є судом права, а не факту і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання захисником установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду, перебуває поза межами компетенції касаційного суду.
З огляду на це доводи, які стосуються неповноти судового розгляду і невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, Суд не перевіряє.
Водночас суд апеляційної інстанції, в межах наданих йому повноважень, здійснив ретельний аналіз цих доводів і спростував їх.
Так, даючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, а саме показанням потерпілого, свідків та письмовим доказам у справі, які місцевий суд визнав належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують визначені ст. 91 КПК обставини, які підлягають доказуванню, і не містять суперечностей, доповнюють один одного, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, яку дав місцевий суд, і дійшов переконання, що указаний вище висновок районного суду є обґрунтованим.
Зокрема, у ході апеляційного розгляду цей суд проаналізував доводи сторони захисту щодо неправильності встановлення фактичних обставин, через те, що суд не повною мірою зважив на докази і обставини справи.
Цим доводам суд апеляційної інстанції дав правову оцінку і навів вичерпні мотиви прийнятого рішення.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та по суті дійшов висновку, що аналіз сукупності досліджених доказів не суперечить критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно якого передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. 
З цих підстав, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про невідповідність указаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визнавши їх безпідставними, оскільки докази, надані стороною обвинувачення, як кожен окремо, так і у сукупності, підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, встановлених судом.
Апеляційний суд визнав безпідставними доводи апеляційної скарги захисника, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами в їх сукупності, зокрема: показаннями потерпілого та свідків, що покладені в основу вироку і які визнані логічними та послідовними. Ці самі обставини підтверджені потерпілим ОСОБА_8 , свідками ОСОБА_10 й ОСОБА_11 , які зазначали про обставини кримінального правопорушення у ході досудового розслідування під час проведення слідчих дій, зокрема слідчих експериментів і пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.
Також суди зважили на дані висновку експерта від 30 червня 2021 року № 042-667-2020 згідно з яким під час звернення за медичною допомогою 25 серпня 2020 року о 17:32 у ОСОБА_8 мала місце: закрита черепно-лицева травма у виді струсу головного мозку, перелому дуги правої вилицевої кістки. Локалізація, морфологія ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони однократною травмуючою дією тупого предмета, характерні особливості травмуючої поверхні якого в ушкодженні не відобразились, могли утворитись 25 серпня 2020 року. Вказана закрита черепно-лицева травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
На переконання колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, у тому числі з огляду на нижченаведене.
Згідно з фактичними обставинами, встановленими судами попередніх інстанцій, у ході раптово виниклого конфлікту на ґрунті незначного приводу, ОСОБА_7 завдав удару битою ОСОБА_8 унаслідок чого він отримав тілесне ушкодження.
Водночас обставини події про те, що ОСОБА_7 завдав удару ОСОБА_8 саме битою і за обставин наведених в обвинувальному акті, суди встановили на підставі показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , оскільки ці свідки безпосередньо вказали, що конфлікт був спровокований саме засудженим, через що надалі він взяв дерев`яну биту і вдарив потерпілого.
Характер і морфологія спричинених потерпілому тілесних ушкоджень за обставин події не суперечить і висновку відповідної судово-медичної експертизи.
Крім того, апеляційний суд віднісся критично до показань свідків сторони захисту, зокрема ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , оскільки вони лише повідомили, що обвинуваченого побили, проте зі змісту їхніх показань вбачається, що ОСОБА_16 не спостерігала конфлікт в його повному перебігу і не бачила, за яких обставин обвинувачений завдав удар ОСОБА_8 битою, а свідок ОСОБА_17 бійку не бачила взагалі, а тому, з урахуванням дослідженої сукупності доказів, колегія суддів не ставить під сумнів висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, на переконання колегії суддів, твердження захисника про відсутність достатніх підстав уважати, що ОСОБА_7 скоїв інкриміноване йому кримінальне правопорушення зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наведеною в оскаржуваних судових рішеннях. 
Щодо доводів, які стосуються істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів уважає їх спростованими судом апеляційної інстанції, який визнав їх непереконливими з огляду на таке.
У клопотанні про повернення обвинувального акту від 13 червня 2024 року захисник стверджував, що він підписаний прокурором ОСОБА_18 , яка не входить у групу прокурорів. Також вказував, що відомості в акті, що ОСОБА_7 не має на утриманні малолітніх дітей, стосовно місця реєстрації та проживання обвинуваченого не відповідають дійсності, висловлював незгоду з висунутим обвинуваченням, звертав увагу на відсутність в акті інформації про судово-медичну експертизу. Стосовно реєстру матеріалів досудового розслідування вказував, що він не містить всіх реквізитів здійснених процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень, наголошуючи на тому, що низка процесуальних дій була здійснена слідчим без його участі, хоча станом на 30 травня 2024 тому достовірно було відомо про укладення між ним і ОСОБА_7 угоди про надання правничої допомоги. У додатку 9 до п.6.2 Інструкції про єдиний облік злочинів прізвище, ім`я, по батькові ОСОБА_7 вказані російською мовою і невірно вказано місце його проживання. З цього захисник робив висновок, що під час досудового розслідування не було дотримано законність як загальну засаду кримінального провадження і про порушення прав сторони захисту.
У підготовчому судовому засіданні було долучено копію постанови заступника керівника Голосіївської окружної прокуратури м. Києва від 30 травня 2024 про зміну групи прокурорів на спростування доводів захисника про складання, підписання і затвердження обвинувального акту не уповноваженим прокурором (т. 1 а. с. 108). Не встановив суд і таких порушень за формою та змістом при складанні обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, які б перешкоджали судовому розгляду на підставі нього. Що ж стосується незгоди з висунутим обвинуваченням, то така позиція захисту не може бути підставою для повернення обвинувального акту прокурору, як і помилки в додатку 9 до п.6.2 Інструкції про єдиний облік злочинів.
Долученою до обвинувального акту розпискою підтверджується, що його копію ОСОБА_7 отримав 31 травня 2024 року (т. 1 а. с. 9). У той же час, укладання 30 травня 2024 року між ОСОБА_7 і адвокатом ОСОБА_6 угоди про надання правничої допомоги не доводить, що слідчий був обізнаний з цим фактом, оскільки ОСОБА_7 принаймні повинен був надати в розпорядження слідчого ці документи.
А тому підстави вважати, що було порушено право ОСОБА_7 на захист, на думку апеляційного суду, відсутні.
Колегія суддів погоджується з думкою суду апеляційної інстанції.
Між тим, Суд уважає, що може здійснити правовий аналіз процесуальних документів, наданих прокурором на спростування доводів касаційної скарги в частині і в межах наданих повноважень, враховуючи, що надані процесуальні документи, не є доказами у розумінні ст. 84 КПК.
Як видно з указаних матеріалів, зокрема протоколу роз`яснення прав підозрюваному від 30 травня 2024 року, ОСОБА_7 було роз`яснено його права, у тому числі право мати захисника і побачення з ним до першого допиту.
Проте, ОСОБА_7 , письмово підтвердивши ознайомлення зі своїми правами, вказав, що свої права бажає захищати самостійно.
Під час перевірки доводів захисника про порушення вимог ст. 290 КПК, колегія суддів їх не встановила, оскільки із долучених до матеріалів провадження повідомлення про завершення досудового розслідування і протоколу ознайомлення з матеріалами досудового розслідування убачається, що ОСОБА_7 з ними письмово ознайомлений і не висловлював жодних зауважень щодо неповноти таких матеріалів.
Також ОСОБА_7 повідомив сторону обвинувачення про відсутність у сторони захисту доказів, які необхідно надати для ознайомлення в порядку ч. 6 ст. 290 КПК. 
Разом із цим, колегія суддів акцентує на тому, що з матеріалів кримінального провадження не убачається, що ОСОБА_7 станом на час завершення досудового розслідування повідомляв про те, що в нього є захисник.
Ураховуючи наведене вище, а також те, що участь захисника у цьому провадженні є необов`язковою, колегія суддів вважає, що сторона обвинувачення дотрималась правил, встановлених ст. 290 КПК.
Крім цього, захисник ознайомився з матеріалами досудового розслідування 17 червня 2024 року до початку судового розгляду, подавав клопотання про повернення обвинувального акту, що вказує на можливість реалізації адвокатом своїх процесуальних прав для здійснення захисту. 
Доводи захисника про те, що підпис в розписці про отримання обвинувального акту виконаний не ОСОБА_7 , Суд уважає неспроможними, оскільки переконливих доказів цьому стороною захисту не надано.
Щодо незаконності проведення досудового розслідування, у зв`язку з неправомірністю постанови прокурора, за якою скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження, апеляційний суд вказав на таке.
Постановою начальника відділення СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві від 20 жовтня 2021 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, тобто у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Як зазначено в цій постанові, під час досудового розслідування не встановлено свідків та очевидців події, а також камер відеоспостереження, які б могли зафіксувати дану подію.
Постановою прокурора Голосіївської окружної прокуратури від 31 липня 2023 року ця постанова скасована і матеріали кримінального провадження направлені до СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві для організації подальшого досудового розслідування. (т. 1 а. с. 231, 232).
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 36 КПК прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих. Таке ж право надано прокурору і ч. 6 ст. 284 КПК.
Апеляційний суд визнав, що захисник слушно вказує на те, що ч. 6 ст. 36 КПК, на яку послався прокурор у постанові, не давала процесуальному керівникові право скасовувати постанову слідчого, оскільки цією нормою прокурору вищого рівня надано відповідне право. Проте помилкове зазначення у постанові норми кримінального процесуального закону не свідчить про її незаконність, оскільки прокурор діяв у межах наданих йому повноважень (п. 7 ч. 2 ст. 36 КПК). Після скасування постанови про закриття кримінального провадження досудове розслідування здійснювалось у загальному порядку, у зв`язку з чим твердження захисника, що продовження досудового розслідування за вказаних обставин не передбачено КПК, безпідставні, як і доводи про те, що рішення органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження є діючим, недопустимість всіх доказів, зібраних під час досудового розслідування, що ОСОБА_7 не є підозрюваним, тощо.
Колегія суддів уважає рішення суду апеляційної інстанції достатньою мірою мотивованим таким, що ґрунтується на вимогах КПК.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів статей 85-87 КПК свідчили про необхідність визнання судами першої та апеляційної інстанцій доказів недопустимими або неналежними, Суд не встановив.
Інші доводи захисника не впливають на законність прийнятих судових рішень, оскільки зводяться до незгоди з цими рішеннями і оцінкою встановлених обставин, що як зазначено вище не є предметом суду касаційної інстанції.
Між тим, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у вищезгаданій Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, не обґрунтовані.
Враховуючи наведене вище, касаційну скаргу захисника потрібно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд,
ухвалив:
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 липня 2025 року щодоОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2  ОСОБА_3