Справа № 542/1634/25
Провадження № 2/542/152/26

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

18 березня 2026 року селище Нові Санжари
Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді – Кашуби М.І.,
за участю секретаря судового засідання Журавель О..В.,
представника позивача- адвоката Лиманської М. В.
відповідачки ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у житловому будинку,-
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача – адвокат Лиманська М.В. звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою, у якій просила:
1) встановити факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 19 грудня 2017 року по 30 серпня 2019 року включно;
2) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 ;
3) визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як спільного сумісного майна подружжя.
В обґрунтування вимог зазначила, що під час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , а саме 17 серпня 2017 року, позивач ОСОБА_2 познайомився з відповідачкою ОСОБА_1 , яка також є військовослужбовцем та на той період часу проходила військову службу у вказаній військовій частині. З 19 грудня 2017 року сторони почали спільно проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Першим їхнім місцем спільного проживання був гуртожиток для військовослужбовців вказаної вище військової частини. У 2018 році позивач разом з відповідачкою переїхали на проживання в селище Нові Санжари Полтавського району Полтавської області, де оселилися в квартирі АДРЕСА_3 . Указана однокімнатна квартира належала та належить на праві приватної власності позивачу та була придбана ним за договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року. Під час спільного проживання у вказаній квартирі сторони мали спільний бюджет, який разом витрачали на продукти харчування, оплату комунальних послуг. У цей час сторони придбали автомобіль Шевроле Лачетті, який був зареєстрований на відповідачку. Проживаючи з відповідачкою однією сім`єю та бажаючи в подальшому зареєструвати з нею шлюб, у тому числі мати спільних дітей, позивач виявив намір придбати житловий будинок. Восени 2018 року позивач через мережу Інтернет знайшов оголошення про продаж спірного будинку, зустрівся з продавцями будинку, сплатив завдаток. Однак, оскільки угоду купівлі-продажу будинку продавці не укладали, сторони вирішити звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спірний будинок. Позивачкою у тій справі була ОСОБА_1 . Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 червня 2019 року у справі №542/472/19, провадження №2/542/378/19 за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірний будинок.
31 серпня 2019 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у Шевченківському районному в місті Полтаві відділі ДРАЦС. На момент реєстрації шлюбу сторони продовжували проживати в квартирі позивача АДРЕСА_3 .
Зазначила, що з початком збройної агресії російської федерації у 2022 році сторони у зв`язку зі службовою необхідністю час від часу проживали окремо, оскільки позивач, в зв`язку зі службовою необхідністю, неодноразово змінював місце проходження військової служби. Під час проживання в селищі Зарічному позивач придбав до квартири, де сторони спільно проживали, меблі та побутову техніку, зокрема телевізор HAIER, пральну машину LG, водонагрівач, пилосос PHILIPS, мікрохвильову піч LG, загальною вартістю близько 50 тис грн, які до цього часу перебувають в користуванні відповідачки в квартирі в селищі Зарічне.
Час від часу сторони як поодинці, так і разом приїздили в селище Нові Санжари Полтавського району Полтавської області, де протягом 2022-2023 років відбувався ремонт спірного будинку. Роботи та матеріали оплачували сторони зі спільного сімейного бюджету. У кінці 2023 року ремонтні роботи в будинку були закінчені. Протягом 2023-2024 років у період шлюбу між сторонами за спільні кошти в будинок були придбані меблі (два м`яких куточка, двоспальне ліжко, шафа-купе, кухонні меблі, комод, трюмо, стіл, шафа вітальні, тумбочки) та побутова техніка (3 телевізори BLAUPUNKT, кондиціонер HIUNDAI, кухонна техніка). 
Водночас у цей період відносини між сторонами погіршились, відповідачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 31 березня 2025 року шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу між сторонами постало питання користування та можливого розпорядження спірним будинком. Вказала, що як з`ясувалося, право власності на будинок відповідачка ОСОБА_1 зареєструвала за собою 27 червня 2023 року на підставі рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25.06.2019. Також стало відомо, що 02 листопада 2023 року відповідачка на підставі виготовленої у 2023 році технічної документації із землеустрою зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку площею 0,1185 га, кадастровий номер 5323455100:30:004:0577, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку. Право власності на указану земельну ділянку відповідачка набула в порядку безоплатної приватизації. У силу ст. 60, 74 СК України позивач є співвласником указаного спірного будинку. Однак у зв`язку із тим, що право власності на спірний будинок в цілому зареєстроване за відповідачкою, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом.
Вважала, що спірний житловий будинок, купівля якого відповідачкою ОСОБА_1 відбулася восени 2018 року, тобто у період спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а реєстрація права власності на який відбулася за відповідачкою у червні 2023 року, тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, - є об`єктом спільної сумісної власності сторін, і їхні частки у цьому будинку вважаються рівними. Водночас, відсутність державної реєстрації за позивачем права власності на частку у спірному будинку, який є спільним сумісним майном подружжя (позивача та відповідачки по справі), дозволяє відповідачці одноосібно розпорядитися цим будинком без згоди позивача. Таким чином наявні правові підстави для визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном сторін, а також підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2025 року накладено арешт на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.121-122).
Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі (а.с. 127-128). 
Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13 листопада 2025 року витребувано від Новосанжарського районного суду Полтавської області матеріали цивільної справи № 542/472/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок (а.с. 151).
Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13 листопада 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 148).
Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином.
Представник позивача – адвокат Лиманська М. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Зазначила, що позивач та відповідачка познайомилися на військовій службі, оскільки є військовослужбовцями. Зі слів позивача познайомилися 17.08.2017. Із 19 грудня 2017 року стали разом проживати в гуртожитку військової частини. Вказала, що позивач ще до знайомства мав на праві приватної власності однокімнатну квартиру в смт. Нові Санжари, яка була умебльована та не потребувала додаткових вкладень. У 2018 році ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 оселилися в квартирі позивача та почали разом проживати сімейним життям. Іншого місця проживання у відповідачки в смт. Нові Санжари не було, оскількі сама вона з Київської області. Позивач мав достатню заробітну плату і був дуже закоханий та мав намір одружитися з відповідачкою. Всі свої доходи витрачав на спільне проживання з ОСОБА_1 . ОСОБА_2 завжди мріяв про власний будинок і відповідачка його в цьому підтримувала. У 2018 році він знайшов оголошення про продаж будинку в смт. Нові Санжари та, зокрема, і сам займався питанням щодо придбання цього будинку. Однак, фактично договору нотаріального купівлі-продажу цього будинку не було. В подальшому судовим рішенням було визнано право власності на цей будинок за ОСОБА_1 , адже вона в цій справі виступала як позивачка. Суд встановив, що дійсно відбулася угода купівлі -продажу, але вона не була нотаріально посвідченою з незалежних від ОСОБА_1 причин. Зазначала, що зі слів позивача будинок придбали фактично за його кошти, але на сьогодні стверджує, що це були спільні кошти, оскільки з кінця 2017 року вони були як сім`я, а тому будинок придбали за спільні кошти. У серпні 2019 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрували свої відносини та почали робити ремонт у придбаному будинку за спільні кошти, оскільки вже перебували в зареєстрованому шлюбі. Ремонт закінчився наприкінці 2022 року та в 2023 році вони переїхали туди проживати. В цей період стосунки між ними зіпсувалися та врешті вони розлучилися. Реєстрація будинку і приватизація земельної ділянки під будинок за ОСОБА_1 відбулася в 2023 в період перебування сторін в шлюбі. Спірний будинок є спільним майном, однак відповідачка з цим не погоджується. Вести діалог з приводу поділу спірного будинку ОСОБА_1 не бажає. 
Відповідачка у судових засіданнях заперечувала факт проживання з ОСОБА_2 в період з грудня 2017 року по серпень 2019 року та вказувала на те, що у 2017 році проживала у військовій частині в Луганській області, за місцем несення служби. З травня по грудень 2018 проживала в м. Шостка Сумської області. Разом із нею у Шостці жив також ОСОБА_2 у квартирі, яку вони винаймали разом. Разом придбавали продукти харчування та харчувалися теж разом. Зазначила, що у 2019 році у неї були виїзди у Донецьку область у зв`язку із несенням служби. Вказала, що на початку 2019 року вона проходила лікування у м. Полтаві, а до ОСОБА_2 у селище Нові Санжари приїздила у вихідні дні. За час проживання разом спільно харчувалися та спільно купували продукти. Коли приїздила до селища Нові Санжари по запрошенню позивача, їй тут дуже сподобалося, тому вона підтримала його пропозицію з приводу придбання будинку в цьому населеному пункті, як дачного, щоб проводити там час. На той час у них були серйозні стосунки та в майбутньому планували створити сім`ю. Пояснила, що вона спільно з відповідачем користувалась автомобілем ОСОБА_4 з початку 2019 року і до моменту його продажу у 2020 році. Вказала, що на той час це був один автомобіль на двох, користувались ним по черзі, вона використовувала для дальніх поїздок на роботу у м. Шостку та поїздок у селище Нові Санжари. Фінансові питання вирішували порівну, спільного бюджету не було. Пошуками будинку займалися разом, їздили дивилися та переглядали оголошення в соціальній мережі. Перед покупкою оглядали його декілька разів разом. Для його придбання позивач дав 4000,00 доларів США. Вказала, що кошти за будинок сплачувала вона в сумі 8000,00 доларів США. Ремонт в будинку був у період з квітня 2019 по вересень 2023, на матеріали спільно виділили 400 000,00 грн, порівну. Особисто в ремонті позивач участі не брав, водночас оплачував роботу майстрів сам. Після закінчення ремонту приїздили в будинок у вихідні дні. Також зазначала, що згодом ОСОБА_2 випивав та застосовував до неї домашнє насильство, про що вона неодноразово скаржилася його сестрі. ОСОБА_2 з 2024 по цей час проживає в цьому будинку, і вона вважає, що немає сенсу в його поділі. 
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Так, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі- продажу від 26.10.2007 ОСОБА_2 купив у ОСОБА_5 квартиру за номером АДРЕСА_4 , загальною площею 22,8 кв.м. (а.с. 15 т. 1).
Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25.06.2019, визнано договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_6 , як продавцем та ОСОБА_1 , як покупцем, таким, що відбувся, а також визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19-20, 54-55, 116-117).
Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 440632814, 27.06.2023 за ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-13, 52-53, 94-95).
Згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 22.05.2019, за адресою: АДРЕСА_1 розташований будинок, який складається з житлового будинку – А-1, а2, а3, літньої кухні – Б1, б2, б3, погрібу вхідного – В1, гаражу– Г1, г2, вбиральні –Д1, сараю- Е1, огорожі - №1, воріт з хвірткою - № 2, огорожі - №3, вигрібної ями - № 4. Інвентаризаційна справа № 1-065-19 (а.с. 37-39, 71-73, 111-113). 
Згідно з рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 31.03.2025, розірвано шлюб, який був зареєстрований 31.08.2019 Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 1354, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 21, 56). 
Свідок ОСОБА_7 , яка є рідною сестрою ОСОБА_2 у судовому засіданні вказала, що ОСОБА_2 у вересні 2018 року познайомив її з ОСОБА_1 та представив її як свою дружину. Свідок повідомила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали у квартирі в селищі Нові Санжари, яка належить її брату, а згодом придбали будинок у селищі Нові Санжари за ініціативи ОСОБА_2 та за його рахунок. Зауважила, що її брат та ОСОБА_1 проживали разом як чоловік та дружина. Зазначила, що на її погляд у них були складні відносини, адже вони часто сварилися. З цього приводу ОСОБА_1 їй неодноразово телефонувала, скаржилася на те, що вони з ОСОБА_2 сваряться. Причини їх сварок були характерні для подружжя. Також вказала, що ОСОБА_2 займався фінансуванням ремонту будинку, де, зокрема, замінювалися вікна, двері. Зазначила, що ОСОБА_2 неодноразово їй розповідав про те, що наймав працівників для ремонту у будинку та оплачував їх роботу. Свідок суду повідомила, що протягом спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вони неодноразово заїжджали до неї у гості. Зазначила, що ОСОБА_1 постійно користувалася автомобілем ОСОБА_4 , який для неї придбав ОСОБА_2 . Також свідок розповіла, що банківська картка, на яку перераховувалась заробітна плата ОСОБА_2 знаходилась у ОСОБА_1 – про це їй розповідав брат.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 його знайомі. Познайомились вони на службі, співмешкали з 2017 року. До укладення шлюбу вони проживали разом у селищі Нові Санжари. Свідок познайомився з ОСОБА_1 у 2018 році у селищі Нові Санжари, коли приїздив до них у гості за запрошенням ОСОБА_2 . Останній представив ОСОБА_1 як свою дружину. Вони часто проводили час разом, зустрічалися сім`ями, в тому числі збиралися разом на святкування Нового року. Свідок повідомив, що придбання будинку було спільним рішенням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки квартира, де вони мешкали, була маленькою. Будинок хотіли придбати для того, щоб спільно проживати там. Купували та обирали будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом. Свідок повідомив, що ОСОБА_2 йому розповідав про те, що для придбання будинку надав більшу частину коштів. Будинок придбали без ремонту, тому в подальшому проводили там ремонтні роботи. Ремонтом у будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 займалися разом. Частину ремонтих робіт робили самостійно, а також наймали працівників. Свідок кілька разів допомагав ОСОБА_2 з проведенням ремонтних робіт у будинку.
Свідок ОСОБА_9  в судовому засіданні вказав, що познайомився з ОСОБА_1 у 2018 році, коли ОСОБА_2 представив її як свою дружину. На той час вони проживали разом у селищі Нові Санжари у квартирі, яка належить ОСОБА_2 . Останній говорив про наміри придбати будинок у селищі Нові Санжари. Після придбання будинку ОСОБА_2 робив там ремонт, в тому числі, за рахунок заощаджень, які у нього були. З ним спілкувався не часто, тому більш конкретною інформацією він не володіє. Свідок особисто допомагав ОСОБА_2 придбавати у селищі Нові Санжари будівельні матеріали, перевозити їх до будинку та заносити туди. Свідок також особисто бачив, як у будинку робили ремонті роботи наймані працівники. Зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово телефонувала його дружині та скаржилась на сварки з ОСОБА_2 , свідок чув ці розмови. Вказав, що причиною сварок між ними були побутові та сімейні питання, характерні для подружжя.
Надавши оцінку поясненням представника позивача, відповідачки, дослідженим письмовим доказам та показам свідків, суд встановив наступне.
Відповідачка ОСОБА_1 на підставі рішення суду від 25.06.2019, яке набрало законної сили 26.07.2019 набула у власність спірний житловий будинок, а у подальшому у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.
В свою чергу, позивач, звертаючись до суду з позовом зазначив, що цей будинок був придбаний, в тому числі, за його особисті кошти та під час фактичного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а тому він має право на 1/2 частину вказаного будинку. 
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Згідно з частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь- якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Пунктом 20 Постанови Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Згідно з п. 23 Постанови Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначила, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачка протягом 2018-2019 років проживала у селищі Нові Санжари Полтавського району Полтавської області у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить позивачу. Зазначену обставину підтвердили свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Крім того, ця обставина не спростовувалась і самою відповідачкою, яка не заперечувала факт свого проживання у квартирі, належній позивачу. Водночас, саме цю адресу, як адресу свого місця проживання відповідачка вказувала суду, коли зверталась до суду із позовом про визнання права власності на спірний житловий будинок. Та саме за цією адресою судом направлялась поштова кореспонденція відповідачці. Вказане підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи № 542/472/19.
При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідачки про те, що до укладення шлюбу вона не мала з позивачем відносин, притаманних подружжю, оскільки такі доводи спростовуються дослідженими письмовими доказами, показами свідків та поясненнями самої відповідачки, наданими в суді.
Так, відповідачка в ході розгляду справи вказувала, що вона неодноразово приїздила до ОСОБА_2 у селище Нові Санжари, де проживала у належній йому квартирі, де вони спільно купували продукти харчування, харчувалися теж разом.
Відповідачка також підтвердила, що з травня по грудень 2018 року вона винаймала квартиру у м. Шостка у зв`язку із несенням служби. Разом з нею у цій квартирі проживав ОСОБА_2 . Зазначила також, що продукти харчування вони придбавали разом, харчувалися разом.
Відповідачка також підтвердила, що вони разом із позивачем у березні- квітні 2019 року шукали будинок у селищі Нові Санжари, оглядали будинок, який в подальшому був придбаний. У цьому будинку вони планували жити разом як подружжя.
Вказала, що з грудня 2018 року у неї з позивачем були «серйозні» відносини для того, що стати подружжям, а на початку 2019 року сторони планували одружитися.
Зауважила, що хоча у кожного з них був свій бюджет, проте фінансові витрати вони ділили порівну.
Відповідачка стверджувала, що позивач надав їй грошові кошти у розмірі 4000,00 доларів США на придбання будинку. Вартість придбаного будинку була 8000,00 доларів США. Після придбання будинку з квітня 2019 року по вересень 2023 року там проводились ремонтні роботи. ОСОБА_2 оплачував роботу майстрів. На придбання будівельних матеріалів було витрачено приблизно 400000,00 грн, які сторони понесли разом, порівну.
Крім того, відповідачка в судовому засіданні підтвердила факт її спільного користування разом з позивачем з початку 2019 року одним автомобілем Шевроле Лачетті, який був придбаний позивачем. Вказала, що цей автомобіль був один на двох, вони із ОСОБА_2 користувались ним по черзі. Зазначила, що вона використовувала цей транспортний засіб для дальніх поїздок та поїздок у селище Нові Санжари. 
Факт спільного користування сторонами зазначеним транспортним засобом підтвердила також допитана в ході розгляду справи свідок ОСОБА_10 .
Надані позивачем роздруківки спільних фотознімків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виготовлені протягом їх спільного проживання без реєстрації шлюбу, відповідачка в судовому засіданні не спростосувала. Відповідачка підтвердила, що на фото зображені вона та позивач, а також зазначила обставини, за яких були зроблені фото- під час спільних поїздок у міста Львів- у грудні 2017 року та Шостку- у березні 2018 року. Вказала, що у місто Львів вони їздили на декілька днів удвох з позивачем на відпочинок, протягом якого весь час були разом.
Ці фотознімки свідчать про спільний відпочинок сторін.
На переконання суду самі по собі спільні фотознімки не встановлюють факту спільного проживання, але в сукупності з іншими доказами у справі вказують на наявність між сторонами відносин, притаманних подружжю. 
Пояснення відповідачки у сукупності з письмовими доказами та показами свідків переконливо свідчать про те, що з грудня 2017 року й по день реєстрації шлюбу сторони проживали як подружжя, мали спільний побут, спільні витрати, спільно користувалися автомобілем, разом обирали будинок для спільного проживання, спільно понесли витрати на його придбання та ремонт у будинку, мали спільні плани на майбутнє.
При цьому, періодичне та тимчасове проживання сторін у справі окремо обумовлено їх військовою службою та необхідністю перебування за місцем несення служби, проте така обставина жодним чином не спростовує вищевстановлені обставини щодо існування у сторін відносин, притаманних подружжю. 
Судом на підставі досліджених доказів- відповіді Новосанжарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 03.03.2026 на виконання ухвали суду від 02.03.2026, повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, про розірвання шлюбу встановлено також, що протягом періоду спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 19 грудня 2017 року по 30.08.2019, вони не перебували у шлюбі між собою та в будь- якому іншому зареєстрованому шлюбі (а.с. 211-212, 228 т.1 та а.с. 12-23 т. 2).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу у період з грудня 2017 року по 30 серпня 2019 року включно та факт придбання ними у цей період спірного будинку та за спільні кошти, який відповідно до вимог ст. 74 СК України є спільною сумісною власністю сторін.
Поряд з цим, у суду відсутні підстави вважати, що сторони проживали разом саме з 19 грудня 2017 року, оскільки належних та достатніх доказів на підтвердження цієї обставини до суду не було подано.
Так, за правилами ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним.
Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно з частиною 2 статті 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини 1 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За змістом частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц.
З огляду на викладене суд зазначає, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Факт реєстрації на ім`я одного з подружжя нерухомого майна, яке є спільним майном подружжя, не свідчить, що воно належить лише цій особі.
Такий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18-ц (провадження 61-13422св19).
Вказаний висновок є релевантним й до спірних правовідносин, оскільки судом встановлено, що спірний житловий будинок сторони придбали за час спільного проживання як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.
Поряд з цим, у суду відсутні будь - які підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачці, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.
Суд відхиляє доводи відповідачки про те, що у позивача не було коштів ані на придбання будинку, ані на ремонт у ньому у зв`язку з тим, що його доходи були обтяжені аліментами, які він сплачував на утримання дітей. Такі доводи відповідачки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Більше того, вони були спростовані поясненнями самої відповідачки, яка зазначила, що позивач сплатив половину коштів як на придбання будинку, так і на ремонт у ньому.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Враховуючи наведені норми закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновків про те, що спірне нерухоме майно було придбане за час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та у суду відсутні підстави для відходу від принципу рівності часток подружжя.
За наведених обставин позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4608,74 грн, згідно з випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету Ураїни № 1898 від 16.09.2025. 
Зважаючи на повне задоволення позовних вимог, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 4608,74 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 10, 12, 13, 76-80, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в :
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у житловому будинку– задовольнити.
Встановити факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.
Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 4608,74 грн (чотири тисячі шістсот вісім грн сімдесят чотири коп).
Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частин рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_5 ;
представник позивача: ОСОБА_11 , місцезнаходження: АДРЕСА_6 ;
відповідачка: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Суддя Новосанжарського районного суду 
Полтавської області Кашуба М.І. 

Повне рішення проголошено 18.03.2026.