ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/935/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
представники учасників справи участі не брали

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Салоха-П”
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2025 року, суддя в І інстанції Мавродієва М.В., повний текст якого складено 24.12.2025, в м. Миколаєві
у справі №915/935/25
за позовом: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Салоха-П”
про стягнення 2 928 824,19 грн

В С Т А Н О В И В:

В червні 2025 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Салоха-П” заборгованість за прострочення виконання зобов`язань за Договором №13 про спільний обробіток землі від 16.08.2016 за період листопад 2023 року - вересень 2024 року у загальному розмірі 2 928 824,19 грн, з якої: 
- 1 292 247,46 грн збитки від інфляції; 
- 292 039,18 грн - 3% річних; 
- 1 344 537,55 грн пеня.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором №13 про спільний обробіток землі від 16.08.2016 з урахуванням Додаткових угод до нього та вимог законодавства щодо виконання господарського зобов`язання. 
ТОВ “Салоха-П” не виконує своїх зобов`язань щодо розподілу прибутку в добровільному порядку, починаючи з березня 2022 року, підтвердженням чого є низка судових проваджень №915/1812/23, №915/130/23, предметом яких була заборгованість зі сплати дострокового розподілу прибутку за період січень-грудень 2022 року в розмірі 4800000,0 грн та відповідно січень-жовтень 2023 року в розмірі 7833333,36 грн, та справа №915/794/24, предметом якої є заборгованість за листопад 2023-травень 2024 року в розмірі 4426666,68 грн, №915/585/24 щодо заборгованості з компенсації земельного податку за жовтень – грудень 2023 року, січень-березень 2024 року в сумі 876892,89 грн, №915/1251/24, предметом є заборгованість за червень-вересень 2024 року, №915/58/25, де крім заборгованості за жовтень 2024 року - березень 2025 року також заявлено до стягнення штрафні санкції за прострочення зобов`язань за жовтень 2024 - березень 2025 року. 
Відповідачем частково сплачено заборгованість за періоди, що були предметом судового розгляду лише після набрання законної сили судовими рішеннями, про що свідчать відповідні виписки по рахункам КЕВ м.Миколаїв. Зокрема, заборгованість за період листопад 2023-травень 2024 року, що була предметом судового провадження №915/794/24 була сплачена ТОВ “Салоха-П” лише 26.03.2025 та 27.03.2025, заборгованість за період червень 2024 - вересень 2025 року взагалі не сплачена станом на момент подання позову. 
У зв`язку з чим позивачем нараховано до стягнення з відповідача збитки від інфляції, 3% річних та пеню.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2025 у справі №915/935/25 позовні вимоги задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Салоха-П” на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв 1 292 247,46 грн - збитків від інфляції, 292 039,18 грн - 3% річних, 1 344 537,55 грн пеню та 35 145,89 грн судового збору.
Дослідивши обставини справи, суд встановив факт систематичного порушення ТОВ "Салоха-П" господарських зобов`язань щодо строків розподілу прибутку та компенсації земельного податку за період з 2022 по 2025 роки, що підтверджується матеріалами справи та низкою судових рішень у справах №915/1812/23, №915/130/23, №915/794/24, №915/585/24, №915/1251/24, №915/58/25, при цьому несвоєчасне погашення заборгованості лише після набрання рішеннями законної сили свідчить про тривале прострочення грошового зобов`язання. Враховуючи приписи статей 546, 549, 610, 611, 625 ЦК України та умови пункту 11.4 Договору, суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат у сумі 1 292 247,46 грн, 3% річних у сумі 292 039,18 грн та пені у розмірі 1 344 537,55 грн.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Салоха-П”, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2025 року у справі 915/935/25 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що оскаржуване рішення обґрунтоване судом з посиланням на розрахунки збитків від інфляції, 3% річних, та пені, які були надані представником позивача до суду 24.11.2025 року з додатковими поясненнями по справі, тобто в порушення вимог ст. 80 ГПК України (не разом з позовом).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 07.04.2026 о 12:00.
В судовому засіданні 07.04.2026 представники учасників справи участі не брали, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16.08.2016 між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв (надалі - сторона-1, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Салоха-П” (надалі - сторона-2, відповідач у справі) укладено Договір №13 про спільний обробіток землі (надалі - Договір), відповідно до умов якого з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності та життєздатності КЕВ м.Миколаїв, сторони за цим Договором домовилися про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані стороні-1 в безстрокове користування та можливостей сторони-2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація (п.1.1 Договору).
Додатковими угодами №1 від 07.04.2017, №2 від 10.09.2018 та №3 від 13.02.2019 та №4 від 30.11.2020 були уточнені умови виконання Договору.
Відповідно до п.3.1 (в редакції Додаткової угоди №4 від 30.11.2020), сторона-1 за цим договором зобов`язується залучити до спільної обробки, що буде проводитися разом зі стороною-2 земельної ділянки, що надані стороні-1 в безстрокове користування, площею 5000 (п`ять тисяч) га, терміном на 9 сільськогосподарських років, тобто до 31.12.2025 року. 
Відповідно до п.4.1 (в редакції Додаткової угоди №4 від 30.11.2020), сторона-2 зобов`язана щомісячно, до 20 числа наступного за звітнім місяця, починаючи з серпня місяця 2020 року, компенсувати стороні-1 вартість сплаченого стороною-1 земельного податку в розмірі 100% (сто відсотків). Сума земельного податку, що підлягає компенсації, кожного наступного календарного року може змінюватись, залежно від встановленої рішенням органів місцевого самоврядування ставки земельного податку для відповідної категорії земель на кожен наступний календарний рік. 
Згідно п.5.5 Договору (в редакції Додаткової угоди №4 від 30.11.2020) сплата всіх видів податків та зборів, що належить при здійсненні такого виду діяльності здійснюється стороною-2 в порядку та у межах, передбаченому чинним законодавством та сутністю підприємства, окрім тих податків та зборів, які, згідно законодавства, покладаються виключно на сторону-1, та які підлягають компенсації стороною-2 в порядку та у розмірах, передбачених пунктом 4.1 розділу 4 Договору.
Відповідно до п.6.1 Договору (в редакції Додаткових угод №1 від 07.04.2017 та №4 від 30.11.2020) внесок сторони-1 - вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 5000 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 11450000,0 грн.
Згідно п.8.1 Договору (в редакції Додаткової угоди №1 від 07.04.2017) прибуток, що отримується сторонами від спільної обробки землі, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому сторона-1 в будь-якому випадку (окрім випадків, передбачених Договором) повинна отримати прибуток у розмірі не менше частки та внеску, визначеному у статті 6 цього Договору.
Пунктом 8.3 Договору (в редакції Додаткової угоди №4 від 30.11.2020) визначено, що фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки прибутку стороні-1 та утримання відповідної частки прибутку стороною-2. 
Відповідно до п.8.4 Договору (в редакції Додаткової угоди №2 від 10.09.2018) сторони погодились, що сторона-2 перераховує стороні-1 щомісячно, до 20 числа кожного поточного місяця, починаючи з січня поточного календарного року до червня цього ж року грошові кошти в сумі 200000,0 грн та з липня по грудень поточного календарного року - грошові кошти в сумі 1708333,34 грн, що в загальному дорівнює розміру внеску сторони-1, як дострокове розподілення очікуваного прибутку від спільної діяльності у поточному календарному році. 
Договір та Додаткові угоди підписані сторонами та скріплені печатками сторін. 
Доказів визнання недійсним або розірвання договору суду не подано.
Позивач зазначив, що в порушення умов Договору та вимог законодавства щодо виконання господарського зобов`язання, відповідач не виконує своїх зобов`язань щодо розподілу прибутку в добровільному порядку, починаючи з березня 2022 року, підтвердженням чого є низка судових проваджень №915/1812/23, №915/130/23, предметом яких була заборгованість зі сплати дострокового розподілу прибутку за період січень-грудень 2022 року в розмірі 4800000,0 грн та відповідно січень-жовтень 2023 року в розмірі 7833333,36 грн, та справа №915/794/24, предметом якої є заборгованість за листопад 2023 - травень 2024 року в розмірі 4426666,68 грн, №915/585/24 щодо заборгованості з компенсації земельного податку за жовтень – грудень 2023 року, січень-березень 2024 року в сумі 876892,89 грн, №915/1251/24, предметом є заборгованість за червень-вересень 2024 року, №915/58/25, де крім заборгованості за жовтень 2024 року – березень 2025 року також заявлено до стягнення штрафні санкції за прострочення зобов`язань за жовтень 2024 року - березень 2025 року. 
Контрагентом частково сплачено заборгованість за періоди, що були предметом судового розгляду лише після набрання законної сили судовими рішеннями, про що свідчать відповідні виписки по рахункам КЕВ м. Миколаїв. 
Зокрема, заборгованість за період листопад 2023 року – травень 2024 року, що була предметом судового провадження №915/794/24 була сплачена ТОВ “Салоха-П” лише 26.03.2025 та 27.03.2025, заборгованість за період червень 2024 року - вересень 2025 року взагалі не сплачена станом на момент подання позову. 
В зв`язку з чим позивач у відповідності до умов Договору з урахуванням Додаткових угод до казаного договору та законодавства звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов`язань, а також збитки від інфляції та 3% річних. 
Отже предметом апеляційного перегляду даної справи є з`ясування наявності або відсутності підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Салоха-П” на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв 1 292 247,46 грн - збитків від інфляції, 292 039,18 грн - 3% річних, 1 344 537,55 грн пеню.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, зважаючи на наступне.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
За змістом положень процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначаючи чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).
У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, зазначено, що це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним". Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.
У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, 16.08.2016 між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв (надалі - сторона-1, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Салоха-П” (надалі - сторона-2, відповідач у справі) укладено Договір №13 про спільний обробіток землі (надалі - Договір), відповідно до умов якого з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності та життєздатності КЕВ м.Миколаїв, сторони за цим Договором домовилися про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані стороні-1 в безстрокове користування та можливостей сторони-2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація (п.1.1 Договору).
Додатковими угодами №1 від 07.04.2017, №2 від 10.09.2018 та №3 від 13.02.2019 та №4 від 30.11.2020 були уточнені умови виконання Договору.
З урахуванням приписів статті 204 Цивільного кодексу України сторонами не доведено жодної з ознак неправомірності вказаних правочинів, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом, вони не визнані судом недійсними, тобто в силу положень статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання.
Так, додатковою угодою №4 від 30.11.2020 сторони внесли ряд змін в умови Договору, зокрема п.4.1 Розд.4 Договору доповнили абзацом 13, яким погодили, що сторона-2 зобов`язана щомісячно, до 20 числа наступного за звітним місяця, починаючи з серпня місяця 2020 року, компенсувати стороні-1 вартість сплаченого стороною-1 земельного податку в розмірі 100% (сто відсотків). Сума земельного податку, що підлягає компенсації, кожного наступного календарного року може змінюватись, залежно від встановленої рішенням органів місцевого самоврядування ставки земельного податку для відповідної категорії земель на кожен наступний календарний рік. 
Абзацем 3 пункту 3.1 розділу 3 Договору (в редакції Додаткової угоди №4 від 30.11.2020) визначено обов`язок КЕВ м.Миколаєва письмово повідомляти ТОВ “Салоха-П” про розмір належного до компенсації земельного податку, протягом п`яти робочих днів після подання стороною-1 податкової декларації щодо нарахування узгодженого податкового зобов`язання зі сплати земельного податку до відповідного фіскального органу.
Відповідно до п.6.1 Договору (в редакції Додаткових угод №1 від 07.04.2017 та №4 від 30.11.2020) внесок сторони-1 - вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 5000 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 11450000,0 грн.
Відповідно до п.8.4 Договору (в редакції Додаткової угоди №2 від 10.09.2018) сторони погодились, що сторона-2 перераховує стороні-1 щомісячно, до 20 числа кожного поточного місяця, починаючи з січня поточного календарного року до червня цього ж року грошові кошти в сумі 200000,0 грн та з липня по грудень поточного календарного року - грошові кошти в сумі 1708333,34 грн, що в загальному дорівнює розміру внеску сторони-1, як дострокове розподілення очікуваного прибутку від спільної діяльності у поточному календарному році. 
Додатковою угодою №4 від 30.11.2020 сторони внесли ряд змін в умови Договору, зокрема п.4.1 Розд.4 Договору доповнили абзацом 13, яким погодили, що ТОВ “Салоха-П” зобов`язана щомісячно, до 20 числа наступного за звітним місяця, починаючи з серпня місяця 2020 року, компенсувати КЕВ м.Миколаїв вартість сплаченого КЕВ м.Миколаїв земельного податку в розмірі 100% (сто відсотків). Сума земельного податку, що підлягає компенсації, кожного наступного календарного року може змінюватись, залежно від встановленої рішенням органів місцевого самоврядування ставки земельного податку для відповідної категорії земель на кожен наступний календарний рік. 
Абзацем 3 пункту 3.1 розділу 3 Договору (в редакції Додаткової угоди №4 від 30.11.2020) визначено обов`язок КЕВ м.Миколаїв письмово повідомляти ТОВ “Салоха-П” про розмір належного до компенсації земельного податку, протягом п`яти робочих днів після подання стороною-1 податкової декларації щодо нарахування узгодженого податкового зобов`язання зі сплати земельного податку до відповідного фіскального органу.
В порушенням умов Договору та вимог законодавства щодо виконання господарського зобов`язання, ТОВ “Салоха-П” не виконує своїх зобов`язань щодо розподілу прибутку в добровільному порядку, починаючи з березня 2022 року, підтвердженням чого є низка судових проваджень №915/1812/23, №915/130/23, предметом яких була заборгованість зі сплати дострокового розподілу прибутку за період січень-грудень 2022 року в розмірі 4800000,0 грн та відповідно січень - жовтень 2023 року в розмірі 7833333,36 грн, та справа №915/794/24, предметом якої є заборгованість за листопад 2023 року - травень 2024 року в розмірі 4426666,68 грн, №915/585/24 щодо заборгованості з компенсації земельного податку за жовтень-грудень 2023 року, січень-березень 2024 року в сумі 876892,89 грн, №915/1251/24, предметом є заборгованість за червень-вересень 2024 року, №915/58/25, де крім заборгованості за жовтень 2024 року - березень 2025 року також заявлено до стягнення штрафні санкції за прострочення зобов`язань за жовтень 2024 року - березень 2025 року. 
Відповідачем частково сплачено заборгованість за періоди, що були предметом судового розгляду лише після набрання законної сили судовими рішеннями, про що свідчать відповідні виписки по рахункам КЕВ м. Миколаїв. 
Зокрема заборгованість за період листопад 2023 року – травень 2024 року, що була предметом судового провадження №915/794/24 була сплачена ТОВ “Салоха-П” лише 26.03.2025 та 27.03.2025, заборгованість за період червень 2024 року - вересень 2025 року взагалі не сплачена станом на момент подання позову. 
Позивач зазначає, що відповідачем частково сплачено заборгованість за періоди, що були предметом судового розгляду лише після набрання законної сили судовими рішеннями, про що свідчать відповідні виписки по рахункам КЕВ м.Миколаїв.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 виснувала, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. 
Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Нарахування на суму боргу 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
З огляду на вищевикладене, суд, перевіривши виконаний позивачем розрахунки збитків від інфляції та 3% річних, які не заперечені відповідачем, зазначає, що останнім обґрунтовано нараховано відповідачу 1292247,46 грн збитки від інфляції та 292039,18 грн - 3% річних, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню.
Контррозрахунку відповідачем не надано. Зі змісту апеляційної скарги не вбачається заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку сум 3% річних та інфляційних втрат.
Відповідно до приписів ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ст.549 ЦК України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до п.11.4 Договору в редакції Додаткових угод №3 від 13.02.2019 та №4 від 30.11.2020, в разі порушення стороною-2 умов договору, в частині порядку чи строків дострокового розподілу прибутку, остання зобов`язана сплатити на користь сторони-1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, визначеного пунктом 8.4 Договору. У разі прострочення, несвоєчасної або не в повному обсязі сплатити стороною-2 на рахунок сторони-1 грошових коштів, визначених як компенсація земельного податку, сплата всіх нарахованих та належних до сплати штрафних санкцій та/чи недоїмки, покладаються на сторону-2.
Перевіривши виконаний позивачем розрахунок пені, не заперечений відповідачем, суд зазначає, що позивачем у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за Договором правомірно нараховано пеню у загальній сумі 1344537,55 грн, у зв`язку з чим вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.
Контррозрахунку відповідачем не надано. Зі змісту апеляційної скарги не вбачається заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку пені.
Колегія суддів, аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме статті 80 ГПК України, зазначає наступне. 
Так, скаржник стверджує, що оскаржуване рішення ґрунтується на доказах (розрахунках), які були подані позивачем з порушенням встановлених законом строків, а саме 24.11.2025 року разом із додатковими поясненнями, що на думку апелянта має наслідком неможливість їх прийняття судом до розгляду.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, повний та детальний розрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат, 3% річних та пені був доданий Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв безпосередньо до позовної заяви при її поданні у червні 2025 року. 
Таким чином, позивачем було в повному обсязі дотримано вимоги ч. 2 ст. 80 ГПК України щодо обов`язку подання доказів разом із позовною заявою, що забезпечило відповідачу можливість ознайомитися з підставами та методикою нарахування грошових сум ще на стадії відкриття провадження у справі.
Так, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції представник позивача, з метою реалізації принципу процесуальної економії та сприяння суду у всебічному дослідженні обставин справи, клопотала про надання можливості систематизувати вже раніше надані до суду розрахунки у формі зведених таблиць.
Зазначена систематизація мала на меті виключно оптимізацію розгляду справи, оскільки значний обсяг інформації, пов`язаний із тривалим періодом прострочення (з листопада 2023 року по вересень 2024 року) та множинністю підстав виникнення боргу, потребував спрощення для сприйняття учасниками справи та судом походження кожної конкретної цифри.
Колегія суддів наголошує, що подані 24.11.2025 року систематизовані розрахунки у вигляді таблиць не є за своєю суттю новими доказами у розумінні ст. 80 ГПК України, оскільки вони не містять нових вихідних даних, періодів нарахування або змінених сум, які не були б відомі сторонам раніше. 
Зазначені таблиці є лише похідною, графічно впорядкованою формою відображення тих розрахунків, що були подані разом із позовом. Систематизація раніше поданих доказів для зручності їхнього аналізу є формою викладу пояснень сторони щодо обґрунтування своєї позиції, що відповідає правам учасників справи, визначеним ГПК України.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано долучив вказані систематизовані таблиці до матеріалів справи, оскільки це сприяло чіткому розумінню структури заборгованості згідно з періодами її виникнення та не порушило процесуальних прав відповідача, який мав достатньо часу для перевірки базових розрахунків, наданих ще при поданні позову. 
Таким чином, посилання скаржника на порушення норм статті 80 ГПК України є помилковим та спростовується фактичними обставинами справи, а єдиний аргумент апеляційної скарги не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2025 у справі №915/935/25.
За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Салоха-П” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2025 у справі №915/935/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.12.2025 у справі №915/935/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 09.04.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська