ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 705/1935/25		
Провадження № 22-ц/821/427/26		
Категорія: 311020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Сіренка Ю.В.
за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
представник  позивача: ОСОБА_2 ,
відповідач: Приватне підприємство «Центр-монтаж-Енерго»,
представник відповідача: адвокат Моспан Віталій Васильович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника Приватного підприємства «Центр-Монтаж-Енерго» - адвоката Моспана Віталія Васильовича на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2025 року (ухваленого під головуванням судді Школьної А.В. в приміщенні Христинівського районного суду Черкаської області, текст рішення складений 24 листопада 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Центр-Монтаж-Енерго» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання трудового договору недійсним та стягнення моральної шкоди,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

03 квітня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника – ОСОБА_2 засобами підсистеми «Електронний суд» звернулась до суду з позовом до ПП «Центр–Монтаж–Енерго» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання трудового договору недійсним та стягнення моральної шкоди. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом від 28.02.2019 №06-к ОСОБА_1 прийнято на роботу з 01 березня 2019 року на посаду юрисконсульта до ПП «Центр – Монтаж – Енерго» з посадовим окладом відповідно до штатного розпису 9 317,00 грн.
Наказом від 03.07.2019 № 25 її звільнено з посади юрисконсульта у зв`язку зі змінами до штатного розпису, скорочення чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та виплачена вихідна допомога.
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 17.03.2025 у справі №705/2159/19 визнано незаконним та скасовано наказ від 03.07.2019 №25 ПП «Центр – Монтаж – Енерго» про припинення трудового договору (контракту) з юрисконсультом ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КзпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта ПП «Центр – Монтаж – Енерго». Стягнуто із підприємства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 04.07.2019 по 17.03.2025 в розмірі 346 882,80 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.
Наказом від 17.03.2025 №04 ПП «Центр-Монтаж-Енерго» скасовано наказ від 03.07.2019 №25 про припинення трудового договору із юрисконсультом ОСОБА_1 , внесено зміни до штатного розпису з 18.03.2025, її поновлено на попередній роботі на посаді юрисконсульта з 18.03.2025.
Позивачка вказує, що 18.03.2025 їй вручено наказ (розпорядження) №21-к від 17.03.2025 директора ПП «Центр-Монтаж-Енерго» В. Струсевич про прийняття на роботу юрисконсульта ОСОБА_1 з 18.03.2025 на основну роботу з посадовим окладом 9 317,00 грн.
Також 18.03.2025, вручено строковий трудовий договір б/н від 18.03.2025 між директором ПП «Центр-монтаж-енерго» В. Струсевич та юрисконсультом ОСОБА_1 зі строком дії із 18.03.2025 до 31.12.2025, нову посадову інструкцію юрисконсульта, затверджену наказом директора ПП «Центр-Монтаж-Енерго» від 18.03.2025 №5од.
Вказує, що видача роботодавцем - ПП «Центр-Монтаж-Енерго» наказу №21-к від 17.03.2025 про прийняття ОСОБА_1 із 18.03.2025 на основну роботу суперечить трудовому законодавству, оскільки наказ від 28.02.2019 №06-к не скасовано, а законодавством про працю не передбачено два основних місця роботи.
Листом Держпраці №2245/2/2.1-24а від 19.06.2024 визначено, що законодавством про працю не передбачено можливості зміни безстрокового трудового договору на строковий.
Вказує, що заяви про прийняття на роботу за сумісництвом чи про прийняття на роботу зі строком дії з 18.03.2025 по 31.12.2025 не подавала.
Оскільки на підставі наказу №06-к від 28.02.2019 між сторонами виникли трудові правовідносини безстрокового характеру, а наказ про прийняття на роботу юрисконсульта Коркіяйнен Д.Д. зі строком дії із 18.03.2025 по 31.12.2025 не приймався, тому строковий трудовий договір б/н від 18.03.2025 між позивачем та ПП «Центр-Монтаж-Енерго» вона вважає недійсним.
Зазначає, що своїми діями відповідач завдав їй моральної шкоди, які виражаються у тому, що відповідач упродовж тривалого часу порушує її трудові права, в результаті чого вона змушена витрачати додатковий час на відстоювання та захист порушених прав, звертаючись до суду, правоохоронних органів та інших установ, що призводить до перебування у стані нервового напруження, негативно позначається на загальному стані організму та проявляється у вигляді головного болю, стресу, стану напруги, погіршення органів зору, погіршення травлення внаслідок втрати апетиту, загострення хронічних хвороб, зниження імунітету та, як наслідок, підвищення вразливості організму до хвороб. 
Моральну шкоду визначила у розмірі 100 000,00 грн.
Враховуючи наведене, позивач просила суд:
визнати протиправним та скасувати наказ ПП «Центр-Монтаж-Енерго» № 21-к від 17.03.2025 про прийняття на роботу юрисконсульта Коркіяйнен Д.Д.; 
визнати трудовий договір від 18.03.2025 між ОСОБА_1 та ПП «Центр-Монтаж-Енерго» недійсним;
стягнути із ПП «Центр – Монтаж – Енерго» 100 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ ПП «Центр – Монтаж – Енерго» №21-к від 17.03.2025 про прийняття ОСОБА_1 на роботу юрисконсульта із 18.03.2025.

Визнано трудовий договір б/н від 18.03.2025, укладений між ОСОБА_1 та ПП «Центр – Монтаж – Енерго» недійсним.
Стягнуто із ПП «Центр – Монтаж – Енерго» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із ПП «Центр – Монтаж – Енерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 986,37 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 920,51грн. 
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що суд вважав оформлення 18.03.2025 трудового договору зі строком дії до 31.12.2025 зміною істотних умов праці, які відбулися за відсутності змін в організації виробництва і праці роботодавця та про які працівник у визначеному статтею 32 КЗпП України порядку повідомлена не була, що свідчить про порушення її трудових прав та, на переконання суду, є підставою для визнання укладеного трудового договору недійсним.
При цьому, суд виснував, що у відповідача, як роботодавця, були відсутні правові підстави для зміни умов праці ОСОБА_1 із безстрокового трудового договору на строковий, зважаючи на поновлення її за рішенням суду на попередній посаді. Більш того, ні характер виконуваної позивачем на підприємстві роботи, ні інтереси працівника, ні положення трудового законодавства не передбачають у цій справі укладення із ОСОБА_1 строкового трудового договору. 
Визнаючи протиправним наказ № 21-к від 17.03.2025 про прийняття на роботу юрисконсульта Коркіяйнен Д.Д. з 18.03.2025, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 рішенням суду поновлена на роботі.
Задовольняючи частково вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що зібрані у справі докази підтверджують факт порушення законних прав позивача, які полягають у безпідставній зміні істотних умов праці та зміні трудових правовідносин із безстрокових на строкові, а відтак ОСОБА_1 має право на отримання моральної шкоди, як відшкодування понесених нею втрат немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань та негативних змін в житті, яких позивач зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси, порушенням нормального способу та укладу свого життя і необхідністю прикладення додаткових зусиль для відновлення попереднього стану. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вважав справедливим визначити суму компенсації в розмірі 5 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій через систему «Електронний суд» 25 грудня 2025 року, представник ПП «Центр-Монтаж-Енерго» – адвокат Моспан В.В., вважаючи оскаржуване рішення необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Христинівському районного суду Черкаської області від 24 листопада 2025 року та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.
Мотивація апеляційної скарги аналогічна доводам відзиву на позовну заяву, крім того, адвокат посилався на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 260/4202/24, згідно яких, допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору є порушенням трудового законодавства, і відсутність трудового договору не може бути «легалізована» цивільно-правовими договорами про співробітництво чи іншим способом.
Вказує, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748-цс15 є безпідставним та таким, що не відповідає обставинам справи, оскільки в тій справі вирішувалось питання щодо звільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, при цьому підприємство не дотрималось порядку, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, а саме працівнику не було запропоновано всіх вакантних посад, наявних на підприємстві на час попередження про звільнення.
Вважає, що вказана постанова не має жодного відношення до правовідносин, що виникли у даній справі.
Вказує, що позивач безпідставно заявляє про порушення своїх прав, оскільки оформлення наказу П-1 є обов`язком роботодавця, а не його правом.
Крім того, у рішенні суд не вказав, якою саме практикою Верховного Суду він керувався при посиланні на норми права, а також не розкрив, які конкретно негативні наслідки для позивача спричинив наказ № 21-к та у чому полягає його протиправність, якщо врахувати, що вказаний наказ має кадровий характер.
Вважає такий підхід необгрунтованим та таким, що суперечить принципам повного та обгрунтованого судового дослідження обставин справи.
Судом під час винесення рішення залишено поза увагою поведінку позивача та її представника.
На думку сторони відповідача, висновок суду в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн є необгрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ст. 23, 1167 ЦК України та усталеній практиці Верховного Суду.
Оремо звертає увагу суду на характер і мету дій позивача та її представника, що свідчать про систематичне зловживання процесуальними правами, маніпулятивне використання права на звернення до суду, а також ознак потенційної економічної вигоди через позови про відшкодування.
Крім того, позивач не надає жодного належного медичного документа, який би підтверджував діагностований стан глибокого стресу, депресії чи розладів, що могли слугувати об`єктивною підставою для компенсації моральної шкоди, а також не конкретизує, яким чином дії саме відповідача призвели до настання глибокого стресу.
Сам факт участі у судовому засіданні не є доказом спричинення моральної шкоди.
Вважає, що дії позивача та її представника мають ознаки штучного формування правових конфліктів з метою подання безпідставних позовів, зокрема, щодо стягнення моральної шкоди. Це спотворює саму суть реалізації трудових прав і завдає шкоди діловій репутації підприємства.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 10 лютого 2026 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , вважаючи апеляційну скаргу сторони відповідача необгрунтованою, просить відмовити в її задоволенні, а рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2025 року залишити без змін. 

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що Наказом директора ПП «Центр – Монтаж – Енерго» №06-к від 28.02.2019 ОСОБА_1 – позивач у справі, прийнята на роботу з 01 березня 2019 року безстроково на посаду юрисконсульта підприємства з посадовим окладом відповідно до штатного розпису 9317 грн.
Наказом № 25 від 03.07.2019 позивача звільнено з посади юрисконсульта на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників.
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 17.03.2025 у справі №705/2159/19 наказ ПП «Центр – Монтаж – Енерго» №25 від 03.07.2019 про припинення трудового договору (контракту) з юрисконсультом ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст 40 КзпП України визнано незаконним та скасовано. Поновлено позивача на посаді юрисконсульта ПП «Центр – Монтаж – Енерго». Стягнуто із підприємства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 04.07.2019 по 17.03.2025 у розмірі 346 882,80 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.
На виконання рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 17.03.2025 у справі №705/2159/19 наказом директора ПП «Центр – Монтаж – Енерго» №04 від 17.03.2025 скасовано наказ від 03.07.2019 №25 про припинення трудового договору із юрисконсультом ОСОБА_1 , внесено зміни до штатного розпису з 18.03.2025 шляхом введення посади юрисконсульта з навантаженням 1,0 одиниці з посадовим окладом 9 317 грн, позивача поновлено на попередній роботі на посаді юрисконсульта з 18.03.2025.
Наказом Приватного підприємства «Центр – Монтаж – Енерго» №05 від 01.04.2025 у наказ від 17.03.2025 №04 внесені зміни в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді із 04.07.2019.
17 березня 2025 року директором ПП «Центр – Монтаж – Енерго» Струсевич В.О. видано наказ (розпорядження) №21-к про прийняття на роботу ОСОБА_1 з 18.03.2025 на посаду юрисконсульта з посадовим окладом 9317 грн.
Із наказом позивач ОСОБА_1 ознайомлена 18.03.2025, про що свідчить її підпис.
18.03.2025 відповідач – ПП «Центр – Монтаж – Енерго» направив до Головного управління ДПС у Черкаській області повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_1 на роботу на підставі наказу №21-к від 18.03.2025.
18 березня 2025 року між Приватним підприємством «Центр – Монтаж – Енерго» в особі директора Струсевич В.О., з одного боку, та ОСОБА_1 , з іншого боку, укладено трудовий договір (далі по тексту – Договір, Трудовий договір), пунктом 1.1 якого передбачено, що даний Договір є строковим трудовим договором терміном до 31.12.2025. За приписами п. 1.2 Договору у ході його виконання виникають трудові відносини між роботодавцем та працівником, засновані на зобов`язанні працівника виконувати роботу, передбачену умовами договору, та зобов`язанні роботодавця виплачувати працівнику заробітну плату згідно з умовами Договору і забезпечувати всі необхідні умови праці.
У п.п. 2.1 – 2.3, 2.6 Договору визначено, що працівник приймається на роботу на посаду юрисконсульта. Місце роботи: вул. Індустріальна, 2, м. Умань, Черкаська область. Робота за цим договором для працівника є основним місцем роботи. Дата початку роботи – 18.03.2025.
Трудовим договором визначено умови оплати праці позивача, соціального страхування працівника, робочий час, урегульовано порядок надання відпусток та залучення працівника до роботи у вихідні та святкові дні.
Відповідно до п.7.1 Договору трудовий договір може бути розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством України.
За умовами п. 8.1 – 8.4 Договору трудовий договір розривається:
а) за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України;
б) у зв`язку із закінченням терміну дії Договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України;
в) з ініціативи працівника у випадках, передбачених законодавством (ст. 38, 39 КЗпП України) і даним Договором;
г) з ініціативи роботодавця у випадках, передбачених законодавством (ст. 40, 41 КЗпП України) і даним Договором;
д) з інших причин, передбачених законодавством.
Пунктом 8.2 Договору також передбачено, що роботодавець має право розірвати договір за власною ініціативою у таких випадках:
1) працівник незадовільно виконує покладені на нього трудові обов`язки з причин недостатньої кваліфікації (відсутність необхідних знань) і не бажає проходити професійне навчання;
2) працівник відмовився виконувати рішення роботодавця про його переміщення на роботу в інший підрозділ підприємства.
Рішення роботодавця про дострокове розірвання договору з працівником повідомляється працівникові у письмовій формі .
При розірванні Договору з підстав, зазначених у пункті 9.2 Договору, звільнення працівника проводиться відповідно до пункту 8 ст. 36 КЗпП України.
Працівник має право розірвати Договір у разі невиконання роботодавцем своїх зобов`язань. Працівник зобов`язаний письмово попередити роботодавця про факт порушення своїх прав і має право вимагати розірвання договору у разі невжиття заходів щодо усунення даного порушення з боку роботодавця.
Пункт 10.2 Договору містить застереження, що перед підписанням трудового договору працівник ознайомлений із правилами трудової дисципліни, правилами внутрішнього трудового розпорядку, з технікою безпеки, правилами пожежної безпеки.
Договір підписаний зі сторони роботодавця директором Струсевич В.О., а зі сторони працівника – ОСОБА_1 .

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України). 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.
Виконання рішення вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.
Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) зазначено, що «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника».
Отже, нормами трудового законодавством чітко встановлений алгоритм дій щодо поновлення працівника на роботі за рішення суду.
Судом встановлено, що позивач згідно наказу №06- від 28.02.2019 прийнята на посаду юрисконсульта ПП «Центр-Монтаж-Енерго» із 01.09.2019 безстроково.
Наказом відповідача № 25 від 03.07.2019 позивача звільнено з посади юрисконсульта на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників.
Означений наказ рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 17.03.2025 у справі №705/2159/19 скасований як незаконний, а ОСОБА_1 поновлено на попередній посаді юрисконсульта.
Зважаючи, що позивач була поновлена на посаді за рішенням суду, тому на відповідача покладається обов`язок видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, при цьому, поновлення на роботі за рішенням суду не свідчить про укладення нового трудового договору.
Наказ № 04 від 17.03.2025 про поновлення на роботі ОСОБА_1 , із змінами згідно наказу №05 від 01.04.2025, відповідає нормам чинного законодавства щодо поновлення на роботі на підставі рішення суду.
Разом з тим, видання ПП «Центр-Монтаж-Енерго» наказу № 21-к від 17.03.2025 про прийняття ОСОБА_1 на роботу з 18.03.2025 є неправомірним, оскільки поновлення на роботі за рішенням суду передбачає продовження попередніх трудових відносин, а не укладення нових. Суд першої інстанції, проаналізувавши даний наказ, а також підстави винесення такого наказу , обґрунтовано визнав такий наказ протиправним. 
Крім того, суд першої інстанції правильно виходив із того, що повторна видача наказу про прийняття працівника на роботу, суперечить нормам трудового законодавства та за наявності нескасованого попереднього наказу, породжує юридичну невизначеність у трудових відносинах: працівник не може бути прийнятий двічі на ту саму посаду, а попередній наказ продовжує діяти, що робить нове оформлення незаконним.
Поновлення на посаді за рішенням суду передбачає повернення працівника до попередніх умов праці (посада, заробітна плата, обов`язки), тому наказ, що змінює ці умови є порушенням ст. 235 КЗпП України. Це є підставою для визнання такого наказу незаконним, оскільки поновлення означає скасування незаконного звільнення та відновлення правовідносин, що існували до нього.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що поновлення працівника на посаді за рішенням суду обумовлює відновлення трудових правовідносин із роботодавцем на попередніх умовах з дати незаконного звільнення, тобто за обставинами даної справи – на умовах безстрокового трудового договору, тому укладений між сторонами строковий трудовий договір від 18.03.2025 є недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Зміна істотних умов праці (розміру оплати праці, тривалості робочого часу, режиму роботи) може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.
Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.
Отже, згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України у межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.
Зміна безстрокового договору на строковий вважається зміною істотних умов праці. 
Суд першої інстанції вважав, що оформлення 18.03.2025 між сторонами трудового договору зі строком дії до 31.12.2025 є зміною істотних умов праці, які відбулися за відсутності змін в організації виробництва і праці роботодавця та про які працівник у визначеному ст.32 КЗпП України порядку повідомлена не була, що свідчить про порушення її трудових прав, є підставою для визнання укладеного трудового договору недійсним, з чим погоджується колегія суддів.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача, як роботодавця, правових підстав для зміни умов праці ОСОБА_1 із безстрокового трудового договору на строковий, зважаючи на поновлення її за рішенням суду на попередній посаді. 
Крім того, у разі поновлення працівника на роботі за рішенням суду повідомлення про прийняття працівника на роботу до органу ДПС не подається (див. лист Мінсоцполітики від 08.08.2016 № 1102/13/84-16).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем повторно направлено повідомлення до органу ДПС про прийняття ОСОБА_1 на роботу з 18.03.2025, у результаті чого в реєстрі застрахованих осіб наявна подвійна інформація щодо ПП «Центр-Монтаж-Енерго» як страхувальника позивача за основним та неосновним місцем роботи.
Сторона відповідача в апеляційній скарзі посилалась на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 260/4202/24, згідно яких, допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору є порушенням трудового законодавства, і відсутність трудового договору не може бути «легалізована» цивільно-правовими договорами про співробітництво чи іншим способом, проте такі посилання апелянта відхиляються колегією суддів як безпідставні, оскільки предметом спору у справі № 260/4202/24 є визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, в якій ФОП Особа 1 просила скасувати постанову Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 16 травня 2024 року №ЗХ/ЗК/3942/0716/14/РРО/1780825148-ФС про застосування штрафу у розмірі 71 000 грн., тобто предметом спору є накладення штрафу за порушення законодавства про працю, а у даній справі позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ про прийняття на роботу працівника, який поновлений на попередньому місці роботи за рішенням суду.
Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що позивач безпідставно заявляє про порушення своїх прав, в той час коли оформлення наказу П-1 є обов`язком роботодавця, а не його правом, оскільки посилання скаржника на оформлення наказу стосуються процедури при прийнятті на роботу (первинне оформлення), а у даній справі є поновлення на роботі за рішенням суду - це відновлення попередніх трудових правовідносин, які не пов`язані з винесенням додаткових наказів про прийняття на роботу.
Посилання скаржника на те, що у рішенні суд не розкрив, які конкретно негативні наслідки для позивача спричинив наказ № 21-к та у чому полягає його протиправність, якщо врахувати, що вказаний наказ має кадровий характер, відхиляються колегією суддів, оскільки всі накази повинні видаватися у відповідності до вимог закону. 
Також відхиляються доводи апеляційної скарги, що судом під час винесення рішення залишено поза увагою поведінку позивача та її представника, оскільки при вирішенні даної справи суд має оцінювати законність наказів та трудового договору вимогам трудового законодавства, а не процесуальну поведінку сторони позивача. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення вимог про визнання протиправним та скасування наказу, визнання трудового договору недійсним є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Крім того, в апеляційній скарзі сторона відповідача не погоджується із рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди.
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).
Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України.
Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Встановивши факт порушення законних прав позивача, яке полягало у безпідставній зміні істотних умов праці та зміні трудових правовідносин із безстрокових на строкові, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання моральної шкоди, як відшкодування понесених нею втрат немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань та негативних змін в житті, яких позивач зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси, порушенням нормального способу та укладу свого життя і необхідністю прикладення додаткових зусиль для відновлення попереднього стану.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував обставини даної справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах та дійшов обгрунтованого висновку, що моральна шкода у розмірі 5 000,00 грн є справедливою компенсацією.
Доводи скаржника, що позивач не надає жодного належного медичного документа, який би підтверджував діагностований стан глибокого стресу, депресії чи розладів, що могли слугувати об`єктивною підставою для компенсації моральної шкоди, а також не конкретизує, яким чином саме дії відповідача призвели до настання глибокого стресу, відхиляються колегією суддів, оскільки у справах про порушення трудових прав моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, може вважатися такою, що настала, і не завжди потребує окремого медичного підтвердження.
Також є необґрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що дії позивача та її представника мають ознаки штучного формування правових конфліктів з метою подання безпідставних позовів, зокрема, щодо стягнення моральної шкоди, оскільки звернення за захистом порушених трудових прав та вимоги про компенсацію моральної шкоди є законним правом, а не штучним формуванням конфлікту з метою нанесення шкоди репутації підприємства. 
Інші доводи апеляційної скарги були предметом апеляційного перегляду, однак на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення справи по суті не впливають.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника Приватного підприємства «Центр-Монтаж-Енерго» - адвоката Моспана Віталія Васильовича - залишити без задоволення.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Центр-Монтаж-Енерго» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання трудового договору недійсним та стягнення моральної шкоди - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді   О.М. Новіков 

Ю.В. Сіренко

/повний текст постанови суду виготовлено 04 березня 2026 року/