ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 204/6188/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М., 
секретар судового засідання Кононенко А.М. 
за участю представника позивача Булаха Є.Ю.
відповідача ОСОБА_1 
представника відповідача Річко О.О.
перекладач Лаптєєва Ю.О.
розглянувши в режимі відеоконференції в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 
на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13.06.2025 року (головуючий суддя Чапала Г.В., повний текст 17.06.2025 року) 
в адміністративній справі №204/6188/25 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Відділу №6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області до відповідача ОСОБА_1 
про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянина російської федерації ОСОБА_1 ,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, звернувся 12.06.2025 до Чечелівського районного суду міста Дніпра з позовом до відповідача ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
В обґрунтування позову вказано, що громадянин рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , востаннє прибув на територію України 18.04.2021 року та з того часу територію України не покидав. Документувався паспортним документом № НОМЕР_1 , виданим 22.03.2012 року та посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.02.2018 року на підставі дозволу на імміграцію в Україну №1 від 05.01.2018. В`їзд на територію України здійснив на підставі ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI. У подальшому, 09.06.2025 року уповноваженою службовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007028, за ч. 2 ст. 203 КУпАП, та того ж дня за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову серії ПН МДН № 007018 від 09.06.2025 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 3400 грн. Адміністративний штраф не сплачено, постанова не оскаржена. Наступного дня рішенням про відкликання дозволу на імміграцію в Україну № 35 від 10.06.2025 року, дозвіл на імміграцію в Україну від 05.01.2018 ОСОБА_1 був відкликаний на підставі п. 2-4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 від 01.02.2018 також відкликана, відповідно до п.1 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» затвердженого постановою КМУ України № 321 від 25.04.2018 року. Керуючись абз. 2 ст. 13 Закону України «Про імміграцію», стосовно відповідача прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни №1201130100018611 від 10.06.2025 року, яким на відповідача покладено обов`язок залишити територію України у строк до 19.06.2025 року. Після цього, 11.06.2025 року уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007031, за ч. 2 ст. 203 КУпАП, та того ж дня за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову серії ПН МДН № 007021 від 11.06.2025 про накладення на відповідача адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 3400 грн. 00 коп. Адміністративний штраф не сплачено, постанова не оскаржена. Також 11.06.2025 року, уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області стосовно відповідача прийнято рішення про примусове видворення з України №1215100100000437 від 11.06.2025 року. Позивач вважає, що втративши підстави для подальшого перебування на території України, відповідач ухилився від виїзду з України. Інформація щодо визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту - відсутня. 
Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13.06.2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у розумінні приписів ч. 14 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідач ОСОБА_1 на теперішній час на законних підставах перебуває на території України, перебуває у шлюбі з громадянкою України та має постійне місце проживання, у встановленому законом порядку отримав посвідку на постійне проживання, рішення про скасування якої він має намір оскаржити в судовому порядку, і термін такого оскарження на момент розгляду даної справи не сплив. На цих підставах суд першої інстанції дійшов висновку, що позов є передчасним, необґрунтованим та недоведеним належними, допустимими та переконливими доказами, тому встановив відсутність на теперішній час законних підстав для затримання ОСОБА_1 та поміщення його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем (ГУ ДМС) подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що наявні підстави для задоволення позову.
В судовому засіданні позивач свою позицію щодо рішення суду першої інстанції, підтримав. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.
Відповідач та його представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин рф, був документований паспортом НОМЕР_3 , який виданий 22.03.2012 року, органом видачі ФМС 430001, терміном дії до 22.03.2022 року (а.с. 12). 
ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну, виданий Соборним РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, вих. №1212-72 №1 від 05.01.2018 (а.с. 13), а також посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_4 від 01.02.2018 року (а.с. 80-83).
Отже в`їзд на територію України відповідач здійснив на законних підставах відповідно до вимог ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI. 
З 16.08.2011 року відповідач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 (а.с. 84, 152, 77-на звороті).
Згідно наданих позивачем відомостей за період з 07.08.2019 по 12.06.2025 відповідач у період 2019-2021 декілька разів перетинав кордон з РФ та востаннє прибув на територію України 18.04.2021 року після чого територію України не покидав, що підтверджено відсутністю інформації у веб-інтерфейсі інформаційно-телекомунікаційної системи, щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (а.с. 14).
09.06.2025 року уповноваженою службовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007028, за ч. 2 ст. 203 КУпАП (а.с. 15).
09.06.2025 року винесено постанову серії ПН МДН № 007018 про накладення на відповідача адміністративного стягнення, якою його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме – проживав на території України за недійсними документами – по досягненню 45-річного віку не звернувся у встановлені законодавством строки до органів ДМС для обміну посвідки на постійне проживання (а.с. 16).
10.06.2025 року, рішенням ГУ ДМС в Дніпропетровській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну № 35 дозвіл на імміграцію в Україну від 05.01.2018 ОСОБА_1 був відкликаний на підставі п. 2-4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 від 01.02.2018 також відкликана (а.с. 18).
10.06.2025 року ГУ ДМС в Дніпропетровській області ухвалено рішення про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни № 1201130100018611 від 10.06.2025 року, яким на останнього покладено обов`язок залишити територію України у строк до 19.06.2025 року (а.с. 19-20).
11.06.2025 року уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне затримання за ч.2 ст. 263 КУпАП з метою встановлення особи порушника (а.с. 22).
11.06.2025 року уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007031, за ч. 2 ст. 203 КУпАП (а.с. 24).
11.06.2025 року винесено постанову серії ПН МДН № 007021 від 11.06.2025 про накладення на відповідача адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 3400 грн за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме – проживав на території України за недійсним паспортним документом №718264316, виданим 22.03.2012, термін дії якого закінчився 22.03.2022 року (а.с. 25).
11.06.2025 року, уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області стосовно відповідача прийнято рішення про примусове видворення з України № 1215100100000437 від 11.06.2025 року (а.с. 26-27). 
Позивач вважає, що наявні підстави для задоволення позову, оскільки відповідач втратив підстави для подальшого перебування на території України, відповідач ухилився від виїзду з України, інформація щодо визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту – відсутня.
Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що накладені адміністративні штрафи відповідачем не сплачено, постанови не оскаржені. 
У той же час суд бере до уваги, що у тексті постанов за ч. 2 ст. 203 КУпАП відносно відповідача прямо зазначено, що:
- постанова ПН МДН 007018 від 09.06.2025 набирає законної сили 18.06.2025 року (а.с. 16 на звороті), 
- постанова ПН МДН 007021 від 11.06.2025 набирає законної сили 20.06.2025 року (а.с. 25 на звороті). 
З огляду на зазначене суд першої інстанції вказав, що жодна з цих постанов не набрала законної сили ані на момент прийняття рішення про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни №1201130100018611 від 10.06.2025 року, ані на момент прийняття рішення про примусове видворення з України № 1215100100000437 від 11.06.2025 року, так само як і на момент звернення із даним позовом 12.06.2025 та розгляду справи судом.
Рішення ГУ ДМС в Дніпропетровській області про відкликання дозволу ОСОБА_1 на імміграцію в Україну від 10.06.2025 року № 35 може бути оскаржене протягом двох місяців з дня його прийняття, про що прямо вказано у його тексті (а.с. 18), так само як і рішення про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни №1201130100018611 від 10.06.2025 року, яким на відповідача покладено обов`язок залишити територію України у строк до 19.06.2025 року (а.с. 19-20) також може бути оскаржене в суді, про що також прямо зазначено у тексті цього рішення (а.с. 19 на звороті), власне як і рішення про примусове видворення ОСОБА_1 з України № 1215100100000437 від 11.06.2025 року (а.с. 26 на звороті). 
Представником відповідача – адвокатом Річко О.О. прямо зазначено про намір відповідача оскаржити вказані рішення.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в обґрунтування позову позивач посилається на ч. 1 ст. 289 КАС України, відповідно до якої, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 
1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 
2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 
4) зобов`язання внести заставу.
Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач з 2011 року і до теперішнього часу перебуває у шлюбі з особою, яка є громадянкою України, отримав посвідку на постійне проживання (а.с. 80-83).
Пунктом 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (Порядок), встановлено, що Посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує її право на постійне проживання в Україні. Посвідка видається строком на 10 років (п. 4). 
Враховуючи термін видачі ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання 01.02.2018 року, то термін її дії/чинності триває до 01.02.2028 року.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що згідно п. 7 Порядку, обмін посвідки здійснюється у разі: 
(п.п.5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія);
Відповідно до п. 32 вищезазначеного Порядку, для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 
1) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України.
Враховуючи відсутність у відповідача чинного паспорту, він не може здійснити обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням ним 45-річного віку. 
Як наслідок, не обмін Посвідки на постійне проживання вказує на її недійсність до спливу 10 річного терміну з моменту видачі, що слугувало підставою для ухвалення позивачем 10.06.2025 року рішення про скасування Посвідки на постійне проживання.
Скасування позивачем посвідки на постійне проживання в Україні в адміністративному порядку дає підстави для висновку про незаконність перебування іноземця на території України.
Згідно ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження. 
Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.
Матеріали справи містять копії документів, з яких випливає факт кримінального переслідування ОСОБА_1 на території рф, зокрема наявність обвинувального вироку Первомайського районного суду м. Кірова (РФ) за ст. 280.4 ч.2 п.в Кримінального кодексу РФ від 04.06.2025 року у справі №1-115/2025 (публічні заклики до здійснення діяльності, спрямованої проти безпеки держави, здійснені із використанням засобів масової інформації, або електронних чи інформаційно-телекомунікаційних мереж, у тому числі мережі «Інтернет») (а.с. 118-121). 
Також матеріали справи містять копії документів, які свідчать про активну проукраїнську позицію відповідача, його волонтерську діяльність та участь у благодійних та культурних заходах з метою збору відповідних коштів (а.с. 87-107), копію посвідчення № 0669 представника преси та продюсера ТК «Russia»» на ім`я відповідача, терміном дії до 31.12.2017 (а.с. 86).
У матеріалах справи наявна також копія листа підтримки від УВКБ ООН від 12.06.2025 вих. 548/2025, яким підтверджено, що ОСОБА_1 з 25.09.2024 року зареєстрований в міжнародній процедурі, оскільки звернувся з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», в якому зазначено, що ця особа підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинен, зокрема, бути захищеним від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза його життю і свободі (а.с. 131-132).
При цьому, відповідач зазначає, що починаючи з 29.11.2024 року він неодноразово звертався до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області з метою подати заяву про надання йому статусу біженця.
Листом від 07.01.2025 позивач повідомив відповідача про розгляд його заяви-анкети в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» (а.с. 113-114). 
Згодом відповідач оскаржив бездіяльність позивача, наразі у провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває справа № 160/9564/25, де відповідачем виступає позивач у даній справі – ГУ ДМС в Дніпропетровській області. 
Таким чином суд першої інстанції оцінив критично доводи позивача про відсутність інформації щодо визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Національне та міжнародне законодавство закріплює обов`язок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту зареєструвати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані разом із нею документи.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про імміграцію», якщо після відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію з`ясуються обставини, що можуть свідчити про наявність умов для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», виконання рішення про її примусове повернення призупиняється, а рішення про примусове видворення не приймається до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зважаючи на зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою примусового видворення відповідача за межі території України до вирішення спору щодо законності винесення позивачем рішень про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання, а також до моменту офіційного вирішення питання щодо надання йому статусу біженця, слід вважати передчасним.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд, зокрема, постановою від 25.01.2024 року у справі №160/1521/23 визначено, що лише з`ясувавши наявність підстав для відмови в оформленні або видачі посвідки на тимчасове проживання можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до сімейного життя подружжя. 
Так само у справі №204/521/24 за позовом Головного управління ДМС у Дніпропетровській області Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 року зазначив, що помилковим є посилання позивача на перешкоджання відповідачем проведенню процедури видворення, а також на існування ризику його втечі та мотивів ухилятися від виконання законних вимог органів державної міграційної служби, адже саме по собі оскарження у судовому порядку рішень ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не свідчить про ухиляння від їх виконання, а лише вказує на незгоду з ними.
Відносно вимог про затримання та поміщення ОСОБА_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації особи відповідача, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч.13 ст. 289 КАС України, умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Позивачем додано до позовної заяви копію акту про відмову відповідача від зняття біометричних даних від 11.06.2025 року, складеного уповноваженими особами ГУ ДМС в Дніпропетровській області при оформленні протоколу про адміністративне затримання та рішення про примусове видворення (а.с. 23).
Водночас у судовому засіданні на запитання суду з цього приводу ОСОБА_1 пояснив, що зняття біометричних даних відносно нього відбувалось при кожному його візиті до підрозділу ДМС в Дніпропетровській області, жодного разу він не відмовлявся і всі ці дані відносно нього вже наявні, зафіксовані та збережені. 
Лише останнього разу, 11.06.2025 року при оформленні протоколу про його адміністративне затримання та рішення про примусове видворення він не розуміючи що відбувається та очікуючи правової допомоги не поставив підпис на вказаних документах. 
Присутній у судовому засіданні представник позивача також не оспорював той факт, що кожний подібний візит до підрозділів ДМС передбачає процедуру зняття біометричних даних, у зв`язку із чим ОСОБА_1 вже проходив її неодноразово, і вказані дані щодо нього наявні.
Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що не вбачає у діях ОСОБА_1 ознак відсутності співпраці під час процедури його ідентифікації в якості підстави, яка обумовлювала б потребу його поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців з метою отримання вказаних даних.
Також відносно іншої підстави поміщення відповідача до вказаної установи з метою ідентифікації його особи, передбаченої ч.13 ст.289 КАС України, а саме неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, то враховуючи дійсний стан відносин з рф суд, по-перше, також не вбачає, яким саме чином примусове тримання ОСОБА_1 у зазначеній установі здатне сприяти отриманню зазначеної інформації, а по-друге, позивачем не зазначено з цього приводу жодних даних з приводу наявності або відсутності такої інформації відносно відповідача.
Отже враховуючи зазначені обставини, наявність стійких соціальних зв`язків відповідача, його попередню правомірну поведінку, а також факт визнання позивачем особи відповідача у процесі притягнення його до адміністративної відповідальності, отримання біометричних даних відповідача на протязі тривалого періоду часу, що не викликають сумнівів у його особі, сам по собі факт закінчення терміну дії паспортного документа відповідача за відсутності об`єктивної можливості поновити його чинність, не є достатньою підставою для примусового утримання відповідача, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про затримання та поміщення ОСОБА_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації особи відповідача.
Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. 
Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: 
a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; 
b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; 
c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; 
d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; 
e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; 
f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Затримання відповідача без належних та вичерпних на те підстав не відповідає статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мають забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, затримання ОСОБА_1 та поміщення його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є незаконним та не відповідатиме принципу пропорційності втручання в його право на свободу та особисту недоторканість.
При цьому, право на свободу та особисту недоторканність є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Позивачем перед судом не доведено на підставі належних та допустимих доказів існування обставин визначених у частині 1 ст. 289 КАС України, наявність яких є обов`язковою умовою для ухвалення судом рішення про затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.
Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження існування обґрунтованих підстав вважати, що відповідач, стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.
Так само не надано доказів які б підтверджували ризик та можливість втечі відповідача.
Твердження позивача про ухилення відповідача від виконання рішення про примусове повернення до країни походження є недоведеними перед судом.
Усі наведені аргументи позивача ґрунтуються виключно на його припущеннях, однак доказування у суді не може ґрунтуватися на припущеннях і кожна зі сторін зобов`язана переконливо доводити свою позицію.
З огляду на те, що у розумінні приписів ч. 14 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідач ОСОБА_1 на теперішній час на законних підставах перебуває на території України, перебуває у шлюбі з громадянкою України та має постійне місце проживання, у встановленому законом порядку отримав посвідку на постійне проживання, рішення про скасування якої він має намір оскаржити в судовому порядку, і термін такого оскарження на момент розгляду даної справи не сплив, отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов є передчасним, необґрунтованим та недоведеним належними, допустимими та переконливими доказами.
Вказане дає підстави для висновку про відсутність на теперішній час законних підстав для затримання ОСОБА_1 та поміщення його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців до 11.12.2025 року.
Як наслідок, наявні підстави для відмови у задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області. 
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що позивач в позові просив затримати відповідача та помістити до пункту тимчасового перебування строком на шість місяців, тобто до 11.12.2025 року, однак, станом на день прийняття рішення судом апеляційної інстанції сплинули строки, що були зазначені позивачем в позові.
Таким чином колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються доводами, викладеними відповідачем та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Керуючись 241-245, 250, 289, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 13.06.2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 26.02.2026 та в силу ст. 328 КАС України може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
В повному обсязі постанова виготовлена 26.02.2026.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко 

суддя О.М. Лукманова