Справа № 523/24494/25
Провадження №2/523/1229/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" березня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси у складі
головуючої судді - Середи І.В., 
за участю секретаря – Ячменьової Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м. Одесі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова-Нова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
УСТАНОВИВ:
17 листопада 2025 року до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява ТОВ «Іннова-Нова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання грошових коштів у позику № 8607630625 від 20 червня 2025 року у розмірі 35560 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20 червня 2025 року між ТОВ «Іннова Фінанс», яке у подальшому змінило своє найменування на ТОВ «Іннова-Нова» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання грошових коштів у позику у електронному вигляді, відповідно до якого відповідачеві надано грошові кошти у розмірі 14000 грн на умовах, визначених офертою, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача. 
Оскільки відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання з повернення коштів за кредитним договором, то на момент подачі позову утворилась заборгованість у розмірі 35560 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 14000 грн; заборгованості за процентами – 19460 грн та комісії за надання кредиту – 2100 грн.
У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості разом із понесеними судовими витратами.
19 листопада 2025 року після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
10 грудня 2025 року відповідач надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у його задоволенні через необґрунтованість вимог та недоведеність належними і допустимими доказами з огляду на таке.
Позивач не довів факт укладення договору, та не надав доказів його підписання відповідачем одноразовим ідентифікатором, а також доказів перерахування кредитних коштів; вимога про стягнення комісії за договором та нарахованих процентів за користування кредитом поза строком кредитування є незаконними відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування»; розмір судових витрат є необґрунтованим та непропорційним ціні позову, на їх підтвердження не надано жодного документа.
12 грудня 2025 року позивач через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надав суду відповідь на відзив, в якому висловив позицію щодо заперечень відповідача.
Зокрема, сторона позивача вважає, що надала достатні та допустимі докази на підтвердження викладених у позові обставин.
Також ще раз представник позивача звернув увагу, що договір між сторонами був укладений у електронній формі із дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію» шляхом підписання відповідачем одноразовим ідентифікатором, надісланим на зазначений ним номер телефону.
Заперечуючи проти отримання коштів за договором, відповідач не надав суду виписку із свого рахунку на підтвердження неотримання кредитних коштів.
Проценти за користування кредитом нараховувалися протягом строку кредитування і не перевищували максимально допустимий розмір, встановлений Законом України «Про споживче кредитування».
Вказаний закон передбачає право фінансових установ встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
У своїх запереченнях від 31 грудня 2025 року ОСОБА_1 зазначив, що позивач не спростував його доводів, викладених у відзиві, а тому просив відмовити у задоволенні позову.
Сторони в судове засідання 09 березня 2026 року не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.
У матеріалах справи є клопотання позивача про розгляд справи у відсутності його представника та підтримання позовних вимог.
Відповідач причини своєї неявки суду не повідомив, із клопотаннями до суду не звертався.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
З матеріалів справи встановлено, що 20 червня 2025 року ОСОБА_1 та ТОВ «Іннова Фінанс» уклали договір про надання грошових коштів у позику № 86076730625 шляхом обміну електронними повідомленнями у телекомунікаційній системі позивача, підписаний 20 червня 2025 року о 20:39 одноразовим ідентифікатором 5207, надісланим на зазначені відповідачем засоби електронного зв`язку, у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» і Правилами надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Іннова Фінанс», через особистий кабінет на сайті кредитодавця.
Відповідно до розділу 2 договору позивач надає відповідачеві кредит у розмірі 14000 грн на споживчі потреби строком на 360 днів зі сплатою стандартної фіксованої процентної ставки за кредитом у розмірі 1 % в день протягом перших 180 днів та 0,87 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується, починаючи з 181 календарного дня з дати укладення договору і до закінчення строку дії договору або до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, зі сплатою комісії за надання кредиту 15% від суми наданого кредиту, яка нараховується у день надання кредиту. 
Сторони погодили «Графік платежів» (додаток № 1), відповідно до якого визначено розмір та дату внесення відповідачем платежів з остаточною датою погашення кредиту – 15 червня 2026 року.
ТОВ «Іннова Фінанс» свої зобов`язання за договором про надання коштів у позику виконало 20 червня 2025 року о 20:40:37, надавши відповідачеві кредит шляхом перерахування грошей через посередника платіжних послуг ТОВ «Контрактовий Дім» на підставі договору 160523/1 від 16 травня 2023 року через платіжний сервіс «EasyPay» на зазначену позичальником банківську картку № НОМЕР_1 одним платежем на суму 14000 грн. 
ОСОБА_1 отримав вказані кошти та використовував їх за призначенням, що підтверджується випискою із карткового рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ім`я відповідача у АТ КБ «ПриватБанк».
Проте відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідно до Графіку платежів належним чином не виконував.
08 вересня 2025 року позивач змінив своє найменування з ТОВ «Іннова Фінанс» на ТОВ «Іннова-Нова».
За наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 05 листопада 2025 року за договором № 8607630625 від 20 червня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 35560 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 14000 грн; заборгованості за процентами – 19460 грн, нарахованих за ставкою 1% від суми кредиту за період з 20 червня по 05 листопада 2025 року за 139 днів прострочення, та комісії за надання кредиту – 2100 грн.
За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).
Отже, ОСОБА_1 , уклавши кредитний договір, взяв на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів, сплати процентів та інших платежів, передбачених договором.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як судом було з`ясовано відповідач отримав кредитні кошти за договором № 8607630625 від 20 червня 2025 року, однак до теперішнього часу не повернув їх, чим порушив зобов`язання, тому вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14000 грн і нарахованих за умовами договору у межах строку кредитування з урахуванням вимог Закону України «Про споживче кредитування» процентів у розмірі 19460 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Що стосується позовної вимоги про стягнення комісії за надання кредиту, суд вважає, що вимога є необґрунтованою, оскільки первісний кредитор не мав права встановлювати у спірному кредитному договорі винагороду за видачу кредиту, яку фінансова установа вчиняє на власну користь, з огляду на таке.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість, в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.
Аналізуючи викладене, а також надаючи оцінку умовам кредитного договору, розрахунку заборгованості, суд вбачає, що кредитор зобов`язує позичальника сплачувати комісію за надання кредиту у розмірі 2100 грн, що є несправедливою умовою. Тому вимога про стягнення комісії задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, беручи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірного зобов`язання, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення боргу за кредитом у загальному розмірі 33460 грн, з яких заборгованість за основним зобов`язанням – 14000 грн та заборгованість за нарахованими процентами – 19460 грн за ставкою 1% від суми кредиту за період з 20 червня по 05 листопада 2025 року підлягають задоволенню, так як фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що є порушенням грошового зобов`язання
Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 2279,34 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України –
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова-Нова» (код ЄДРПОУ: 44127243, місцезнаходження: вул. Верхній Вал, 10, м. Київ, 04071) заборгованість за договором про надання грошових коштів у позику № 8607630625 від 20 червня 2025 року у розмірі 33460 грн, з яких заборгованість за основним зобов`язанням – 14000 грн та заборгованість за нарахованими процентами – 19460 грн, а також судовий збір у розмірі 2279,34 грн.
В іншій частині вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.
Рішення складено 13 березня 2026 року.

Суддя