ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/3254/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Жигалкіна І.П. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД ВЕРХАГРО", м. Харків 	
до 	Публічного акціонерного товариства "АГРОФІРМА "8 БЕРЕЗНЯ", село Кіндрашівка, Куп`янський район, Харківська область 	
про 	стягнення 160 354,21 грн. 	
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД ВЕРХАГРО" (надалі - Позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області 08 вересня 2025 року із позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Агрофірма "8 Березня" (надалі - Відповідач) грошову суму у розмірі 160 354,21 грн (де: основний борг - 91 591,78 грн, інфляційні втрати - 39 112,40 грн, 3% річних - 29 650,03 грн), а також просить стягнути 2 422,40 грн судового збору та 30 000,00грн витрати на правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання Відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки, укладеного у спрощений спосіб, в частині своєчасної та повної оплати за поставлений товар.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.09.2025 прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/3254/25, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно з абз.1 ч.6 ст.6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідно до вимог п.2 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Відповідач - Публічне акціонерне товариство "АГРОФІРМА "8 БЕРЕЗНЯ" належить до осіб, які в силу ст.6 ГПК України зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Однак, Відповідач станом на день прийняття цього рішення електронний кабінет не зареєстрував.
Відтак, для надання можливості Відповідачу скористатися своїми процесуальними правами відповідно до ст. 167 та ст. 251 - 252 ГПК України, суд, з використанням установи поштового зв`язку АТ "Укрпошта", направив на адресу Відповідача ухвалу суду про відкриття провадження по справі № 922/3254/25 від 10.09.2025 рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Зазначена ухвала повернулась до суду з довідкою поштового відділення, де зазначена причина повернення поштового відправлення - "адресат відсутній за вказаною адресою".

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.
Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).
Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.
Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Інформації ж про іншу адресу Відповідача у суду немає.
Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 904/9904/17).

Згідно з ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з тим, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Проте, Господарський суд Харківської області продовжує здійснювати правосуддя.
Згідно з ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, відповідно до Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
Наказом Голови Верховного Суду від 04.03.2022 також визначено, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.
Отже, виходячи з нормативних актів, які були прийняті, режим роботи кожного конкретного суду визначається окремо, з урахуванням ситуації, що склалась у регіоні, суд у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, оперативно приймає рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ при цьому уникаючи надмірного формалізму.
Також, суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.
Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів міста Харкова та Харківської області (керованими боєприпасами, КАБ, С-300 та інш., що може повністю покривати місто Харків, будь-який район, навіть населені пункти Харківської області), відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів росії (майже знищено всі основні енергетичні об`єкти, які живлять місто), пошкодження будівлі, де розміщений суд, а отже призвело до певних перебоїв у роботі, таким чином суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи встановленого ст. 248 ГПК України, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.
В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Суд зазначає, що ним були здійснені заходи щодо належного повідомлення всіх учасників процесу стосовно розгляду справи та надання до суду відповідних доказів, заперечень (за наявності), щодо вказівки на незгоду з будь-якою із обставин викладених у вимогах сторони процесу.
Крім цього, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Розгляд справи відбувається у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні за указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Таким чином, вбачається, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Крім того, суд звертає увагу, що в свою чергу Відповідач своїм правом наданим відповідно до ст. 251, ст. 252 ГПК України не скористався, відзив на позов не надав, з клопотанням про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до суду не звертався.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Згідно з ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). 

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив таке.
Як свідчать матеріали справи, у період з 2021 року по 2022 рік між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД ВЕРХАГРО» (далі - Позивач або ТОВ "ТД ВЕРХАГРО") та Публічним акціонерним товариством «АГРОФІРМА «8 БЕРЕЗНЯ» (далі - Відповідач або ПАТ "8 БЕРЕЗНЯ") існували господарські правовідносини з поставки товарів, а саме:
- 12.08.2021 Позивач поставив Відповідачу силосну плівку SILAGE FILM 12M X 50M X 40 прозору у кількості 4 шт., силосну плівку SILAGE FILM 12M X 50M X Т 150 чорно/білу у кількості 4 шт., силосну плівку SILAGE FILM 16M X 50M X 40 прозору у кількості 3 шт., силосну плівку SILAGE FILM 16M X 50M X Т 150 чорно/білу у кількості 3 шт., загальною вартістю 62 613,60 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 697 від 12.08.2021. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 758 від 03.08.2021 у строк до 06.08.2021;
- 19.08.2021 Позивач поставив Відповідачу шпагат поліпропіленовий 5 кг - 2 500 ТЕХ-400 м (1 кг) у кількості 240 кг., загальною вартістю 21 600,00 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 747 від 19.08.2021. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 869 від 17.08.2021 у строк до 20.08.2021;
- 25.08.2021 Позивач поставив Відповідачу вісь для пружин Z-562 096.004.000 у кількості 4 шт., штифт ролика Z-562 096.003.1 у кількості 4 шт., Втулка Z- 562 096.009.1 у кількості 12 шт., загальною вартістю 29 430,00 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 755 від 25.08.2021. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 831 від 12.08.2021 у строк до 15.08.2021;
- 30.08.2021 Позивач поставив Відповідачу підшипник NTN NATV15/3AS у кількості 4 шт., загальною вартістю 2 559,60 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 807 від 30.08.2021. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 923 від 30.08.2021 у строк до 02.09.2021;
- 09.09.2021 Позивач поставив Відповідачу підшипник NTN NATV15/3AS у кількості 4 шт., загальною вартістю 2 559,60 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 893 від 09.09.2021. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 829 від 12.08.2021 у строк до 15.08.2021;
- 29.09.2021 Позивач поставив Відповідачу перехідник АР 0608 у кількості 1 шт., загальною вартістю 600,00 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 962 від 29.09.2021. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 1045 від 24.09.2021 у строк до 27.09.2021;
- 11.01.2022 Позивач поставив Відповідачу камеру 12,5/80-15,3 TR Kabat у кількості 2 шт., загальною вартістю 1 076,40 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 3 від 11.01.2022. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 4 від 10.01.2022 у строк до 13.01.2022;
- 11.01.2022 Позивач поставив Відповідачу 431-100-003569 Колесо, частина до причіпного обладнання 9,00 х 15.3 (153 09 60) у кількості 1 шт., загальною вартістю 9 091,44 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 4 від 11.01.2022. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 3 від 04.01.2022 у строк до 07.01.2022;
- 11.01.2022 Позивач поставив Відповідачу 431-100-003569 Колесо, частина до причіпного обладнання 9,00 х 15.3 (153 09 60) у кількості 1 шт., загальною вартістю 9 091,44 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 5 від 11.01.2022. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 8 від 11.01.2022 у строк до 14.01.2022;
- 24.01.2022 Позивач поставив Відповідачу 9RD18GER-12 гайка колісна комплект № 12 у кількості 1 шт., загальною вартістю 1 200,00 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 28 від 24.01.2022. На думку Позивача, зазначений товар Відповідач зобов`язаний був сплатити згідно рахунку на оплату № 21 від 17.01.2022 у строк до 2 0.01.2022.
Загальна вартість поставленого Позивачем Відповідачу товару становить 139 822,08 грн.
Однак, як стверджує Позивач, Відповідач оплатив поставлений товар лише частково на суму 48 230,30 грн, через що у Відповідача перед Позивачем утворилася заборгованість, яка станом на день подання позову становить 91 591,78 грн.
Позивач зазначає, що між Відповідачем та Позивачем був укладений договір поставки у спрощений спосіб, та за яким Позивач виконав свої зобов`язання з поставки товару. Товар був прийнятий Відповідачем без заперечень, а тому підлягає оплаті.
25.11.2024 Позивач направив Відповідачу претензію про погашення основної суми боргу у розмірі 91 591,78 грн у семиденний строк від дня отримання претензії.
20.12.2024 Позивач повторно направив Відповідачу електронною поштою претензію.
Позивач зазначає, що Відповідач проігнорував вимоги Позивача та станом на день звернення до суду має заборгованість у розмірі 91 591,78 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Предметом розгляду у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю договірних відносин між Позивачем та Відповідачем, а також правових підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача оплати за поставлений товар у розмірі 91 591,78 грн.
Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Частиною 1 ст. 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) (чинний на момент спірних правовідносин) господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Верховний Суд у постанові від 17.12.2018 р. у справі № 912/1883/17 вказав, що за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій.
Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, не може кваліфікуватись як неукладений правочин, який був виконаний стороною/сторонами повністю або частково. Зокрема, така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), де зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами (така правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду від 23.06.2022 у справі №917/1951/19, від 29.05.2024 у справі №910/6103/23, від 11.02.2025 у справі № 914/3208/23 тощо).
На підставі викладеного вище, враховуючи, що між сторонами спору було досягнуто домовленості щодо поставки товару, в матеріалах справи наявні рахунки на оплату та на підставі них складені видаткові накладні, які підтверджують факт постачання Позивачем та прийняття Відповідачем товару, а також платіжні доручення, що підтверджують факт часткової оплати, господарський суд у справі №922/3254/25 дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір у спрощений спосіб.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК Україн (чинний на момент спірних правовідносин) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Так, за змістом зобов`язань сторін за договором поставки передання товару Позивачем породжує для Відповідача грошове зобов`язання сплатити кошти за поставлений товар.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Господарські операції підтверджуються первинними документами (паперовими або електронними), які фіксують факти здійснення операцій, містять обов`язкові реквізити та підписи сторін. До них належать видаткові/прибуткові накладні, акти виконаних робіт/послуг, рахунки-фактури, банківські виписки, фіскальні чеки, товарно-транспортні накладні, касові ордери та бухгалтерські довідки. 
Згідно з абз. 11 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88.
У п. 2.1 Положення вказано, що первинні документи - це документи, створені в письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження й дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Саме первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.
Водночас господарські операції - це факти підприємницької й іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Отже, документи, які супроводжують переважну більшість господарських операцій, а саме: видаткова й податкова накладні, рахунок-фактура, товарно-транспортна накладна, акт виконаних робіт або акт приймання виконаних робіт, договори, банківські виписки, платіжні доручення, оборотно-сальдові відомості.
Відповідно до частини другої ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення № 88 первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Крім цього, первинні документи можуть містити додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства з Державного реєстру; номер документа; підстава для здійснення операцій; дані про документ, що засвідчує особу-одержувача, печатка та інші.
Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерством фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватися із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.
При цьому, відповідно до пункту 2.11 Положення № 88, вільні рядки в первинних документах підлягають обов`язковому прокреслюванню.
На підтвердження факту здійснення господарської операції та виконання зобв`язання з поставки товару Позивачем надано до позовної заяви наступні документи:
- рахунки на оплату;
- видаткові накладні № 697 від 12.08.2021 на суму 62 613,60 грн, № 747 від 19.08.2021 на суму 21 600,00 грн, № 755 від 25.08.2021 на суму 29 430,00 грн, № 807 від 30.08.2021 на суму 2 559,60 грн, № 893 від 09.09.2021 на суму 2 559,60 грн, № 962 від 29.09.2021 на суму 600,00 грн, № 3 від 11.01.2022 на суму 1 076,40 грн, № 4 від 11.01.2022 на суму 9 091,44 грн, № 5 від 11.01.2022 на суму 9 091,44 грн, № 28 від 24.01.2022 на суму 1 200,00 грн;
- платіжні доручення від 17.08.2021 № 1754 на суму 22 500,00 грн та від 21.01.2022 № 2911 на суму 50 000,00 грн.
Суд звертає увагу, що у рахунках на оплату зазначено «Основний договір від 01.05.2018», разм з тим Позивач не надав пояснення у позовній заяві щодо зазначеного договору, проте стверджує, що договір поставки укладений у спрощений спосіб.
Щодо видаткових накладних, копії яких надано Позивачем до позовної заяви як докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, то суд зазначає наступне.
Копії видаткових накладних № 697 від 12.08.2021 на суму 62 613,60 грн, № 747 від 19.08.2021 на суму 21 600,00 грн, № 755 від 25.08.2021 на суму 29 430,00 грн, № 807 від 30.08.2021 на суму 2 559,60 грн, № 893 від 09.09.2021 на суму 2 559,60 грн, № 962 від 29.09.2021 на суму 600,00 грн з боку Покупця містять підписи без зазначення посад та прізвищ осіб, що підписали такі видаткові накладні, проте на підписи накладена печатка Покупця. Отже судом визнається факт здійснення господарської операції з поставки товару Позивачем Відповідачу на загальну суму 119 362,80 грн.
Водночас, видаткові накладні № 3 від 11.01.2022 на суму 1 076,40 грн, № 4 від 11.01.2022 на суму 9 091,44 грн, № 5 від 11.01.2022 на суму 9 091,44 грн, № 28 від 24.01.2022 на суму 1 200,00 грн містять лише підпис з боку Покупця без зазначення посади, прізвища особи, що підписала такі накладні, без зазначення довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей та не містять печатки Покупця. При цьому Позивачем не надано ані довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, виписаної з боку Відповідача, ані товарно-транспортних накладних, ані податкових накладних на підтвердження здійснення господарської операції, а відтак факту поставки товару. Отже Позивачем не доведено належними доказами факт поставки товару Відповідачу на суму 20 459,28 грн.
Крім того, Позивач у позовній заяві зазначив, що Відповідач оплатив поставлений товар лише частково на суму 48 230,30 грн. Водночас, надав до позовної заяви копії платіжних інструкцій, за якими Відповідач частково сплатив кошти Позивачу за поставлений товар. При цьому платіжна інструкція від 17.08.2021 № 1754 на суму 22 500,00 грн містить призначення платежу «за шпагат поліпропіленовий згідно рахунку № 869 від 17.08.2021 р. у т.ч. ПДВ 20.00% - 3750.00», в той час як у самому рахунку на оплату № 869 від 17.08.2021 та складеній на підставі нього видатковій накладній № 747 від 19.08.2021 зазначена сума усього з ПДВ - 21600,00 грн. Платіжна інструкція від 21.01.2022 № 2911 на суму 50 000,00 грн містить призначення платежу «за запчастини згідно договору від 01.05.2018 р. у т.ч. ПДВ 20.00% - 8333.33».
Як вже зазначалось, «договір від 01.05.2018» зазначений у всіх рахунках на оплату та видаткових накладних, проте Позивачем у позовній заяві зазначено, що договір поставки укладено у спрощений спосіб.
У наданих до позовної заяви розрахунках заборгованості та зведеній відомості про основний борг, інфляційних втрат і 3% річних Позивач зазначає суму оплат у розмірі 48230,30 грн, проте не надав пояснення з приводу різниці оплати у сумі розрахунків та суми платіжних інструкцій, за якими сплачено 72500,00 грн (22500,00 грн + 50000,00 грн).
Відтак, зважаючи на документальні докази сплати Відповідачем за поставлений товар в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що Відповідачем сплачено суму у розмірі 72 500,00 грн.
Отже, враховуючи підтверджену належними доказами загальну вартість поставленого Позивачем товару у розмірі 119 362,80 грн та сплату Відповідачем за поставлений товар у розмірі 72 500,00 грн, суд приходить до висновку, що у Відповідача утворилась заборгованість перед Позивачем у розмірі 46862,80 грн, а відтак позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за поставлений товар підлягають частковому задоволенню у розмірі 46 862,80 грн.

Крім того, Позивач заявляє позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 39 112,40 грн та 3% річних у розмірі 29 650,03 грн.
Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.
Так за ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 зазначив, що порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.
Верховний Суд України підкреслив, що платежі, встановлені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Також Верховний Суд України відмітив, що ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст.625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.
Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі №3-1195гс16.
14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.
З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення Позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок Позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого, на думку Позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного Позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.
В свою чергу Відповідач контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат суду не надав.
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.
Позивач у позовній заяві зазначає, що в рахунках на оплату встановлювався конкретний строк протягом якого Відповідач зобов`язаний був здійснити оплату (на умовах предоплати).
Як свідчать матеріали справи, у рахунках на оплату міститься графа «Рахунок дійсний до сплати до…». Отже, Позивач здійснює нарахування штрафних санкцій з дати закінчення по суті терміну дії рахунка до сплати.
Суд зазначає, що рахунок на оплату не є договором, а є документом, який визначає (пропонує) ціну та товар, тобто має на меті резервування товару та фіксування актуальної ціни, і розцінюється як пропозиція оплати (оферта) та документ, що містить реквізити для оплати. Такий напис «Рахунок дійсний до сплати до…» є обмеженням строку дії оферти.
Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові 29 квітня 2020 року у справі № 915/641/19 звертає увагу, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 918/537/18 зазначив, що обов`язок відповідача-покупця оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статей 655, 692, 712 ЦК України, частини 1 статті 265 ГК України) та не залежить від факту виставлення позивачем-постачальником рахунку-фактури на оплату відповідачем-покупцем вартості здійсненої поставки товару.
Зобов`язання сплатити за товар виникає через прийняття товару згідно ст. 692 ЦК України, а вразі якщо строк оплати не встановлений договором, він настає через 7 днів після пред`явлення вимоги згідно ст. 530 ЦК України.
Оскільки сторони не уклали письмового договору з чітким строком оплати, а у видаткових накладних не зазначено такий строк оплати, до відносин застосовуються положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, якою визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Таким чином, Позивач безпідставно визначив дату початку прострочення наступного дня після закінчення «терміну дії рахунку».
Як вже зазначалося вище, 25.11.2024 Позивач направив Відповідачу претензію про погашення основної суми боргу та надав суду докази такого направлення на юридичну адресу Відповідача.
20.12.2024 Позивач повторно направив Відповідачу електронною поштою претензію, та на підтвердження такого направлення надав суду витяг з електронної пошти, проте не надав пояснення щодо належності електронної поштової скриньки af8ber@gmail.com Відповідачу, адже згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, такої офіційної електронної поштової скриньки у Відповідача не зазначено. Отже,такий доказ направлення вимоги судом відхиляється.
Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані Позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних суд встановив, що дані розрахунки здійснено арифметично невірно, а відтак господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначив суми 3% річних, інфляційних у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого, на думку Позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного Позивачем максимального розміру заборгованості.
Отже, враховуючи задовлену судом до стягнення суму основної заборгованості у розмірі 46 862,80 грн, пред`явлення вимоги від 25.11.2024, строк прострочення якої починає обраховуватися з 03.12.2024 до 05.09.2025, суд, використовуючи «Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій» (https://ips.ligazakon.net/calculator/ff), визначив інфляційні втрати у розмірі 3 525,98 грн, 3% річних у розмірі 1 066,63 грн.

В силу статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи приписи статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини, доведеність з боку Позивача факту порушення Відповідачем умов Договору та діючого законодавства, а також порушення Відповідачем взятих на себе зобов`язань, що Відповідачем не спростовано, встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача грошової суми у розмірі 51 455,41 грн (де: основний борг - 46 862,80 грн, інфляційні втрати - 3 525,98 грн, 3% річних - 1 066,63 грн).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).
Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.
У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.
Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що суд задовольнив позов частково, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати щодо сплати судового збору, підлягають стягненню з Відповідача у розмірі 777,31 грн, а в іншій частині покладаються на Позивача.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73-80, 86, 123, 129, 232, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -   

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АГРОФІРМА "8 БЕРЕЗНЯ" (63720, Харківська область, Куп`янський район, село Кіндрашівка, вул. Садова, код за ЄДРПОУ 32015641) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД ВЕРХАГРО" (61064, Харківська область, м. Харків, вул. Дудинської, буд. 1 А, офіс 310, код за ЄДРПОУ 41432518) грошову суму у розмірі 51 455,41 грн (де: основний борг - 46 862,80 грн, інфляційні втрати - 3 525,98 грн, 3% річних - 1 066,63 грн), а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 777,31 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "16" лютого 2026 р. 

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/. 

Суддя		І.П. Жигалкін