Справа № 345/6513/23 
Провадження № 22-ц/4808/625/26 
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є., 
за участю секретаря – Кузів А.В.
учасники справи
стягувач – ОСОБА_1 
боржник – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2026 року, постановлену судом у складі судді Онушканича В.В., 
за заявою ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року у справі №345/6513/23,
в с т а н о в и в:
В січні 2026 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою, в якій просила відстрочити виконання рішення Калуського міськрайонного суду від 15 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та стягнення комунальних платежів на півроку до 28 липня 2026 року.
Заява обґрунтована тим, що 18.12.2025 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виселення ОСОБА_2 .
Обставинами, які унеможливлюють виконання нею рішення зазначила те, що 05.12.2025 року вона звернулась з касаційною скаргою на рішення Калуського міськрайонного суд Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року та постанову Івано-Франкіського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року, а 23.12.2025 року вона звернулась до суду касаційної інстанції з клопотанням про зупинення виконання рішення суду від 15.05.2025 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 06.11.2025 року.
Також, посилалась на те, що вона звернулась до Калуського відділу ДВС з заявою про зупинення виконавчого провадження.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року у справі №345/6513/23 відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_2 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву про відстрочку виконання рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2026 року на строк, визначений судом апеляційної інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця посилається на неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 435 ЦПК України. Вважає, що суд звів поняття «винятковості» виключно до надзвичайних подій, як то стихійне лихо, тяжке захворювання, що є помилковим тлумаченням .
Зазначає, що хоча подання касаційної скарги не зупиняє виконання рішення, однак у сукупності з іншими обставинами, такими як стан здоров`я, необхідність вивезення майна, істотно ускладнює виконання рішення. Проте суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам щодо стану здоров`я, не врахував фактичну необхідність часу для вивезення особистого майна, не дослідив питання пропорційності втручання у права заявниці права. 
Вважає висновок суду про відсутність виключних обставин передчасним та необґрунтованим.
Зазначає, що хоча і наявний акт державного виконавця, проте правові відносини фактично залишаються неврегульованими, оскільки її майно перебуває у квартирі.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено сторонам право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу. Копію апеляційної скарги разом з додатками ОСОБА_1 отримала 13.03.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала, вважає, що відсутні підстави для її задоволення.

У судове засідання ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 та довідкою про доставку електронного документу ОСОБА_3 
07 квітня 2026 року від представника скаржниці ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. Проте на підтвердження поважності причин відкладення розгляду справи, представником скаржника не надано належних доказів, оскільки з наданого скріншоту направлення не можливо встановити особу, щодо якої таке направлення створено, та зазначено дату 11 серпня.
Крім того, надіславши клопотання про відкладення судового розгляду електронною поштою з використанням електронного цифрового підпису, а не за допомогою підсистеми «Електронний суд», адвокат Сендецький В.Р., який діє в інтересах скаржниці ОСОБА_2 , використав спосіб звернення до суду, не передбачений чинним процесуальним законодавством. З урахуванням вказаних обставин, клопотання адвоката про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає і з урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано достатніх доказів на підтвердження виникнення виключних обставин, які б в розумінні статті 435 ЦПК України давали б підстави для відстрочки виконання рішення суду.
Переглядаючи оскаржувану ухвалу, колегія суддів виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Калуського міськрайонного суд Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та стягнення комунальних платежів задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року рішення Калуського міськрайонного суд Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року залишено без змін. 
Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 10 грудня 2025 року видано виконавчий лист №345/6513/23 з виконання рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року, яке набрало законної 06 листопада 2025 року.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2025 року виправлено описку в рішенні Калуського міськрайонного суд Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року, та вказано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід виселити із квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Виправлено помилку у виконавчому листі Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №345/6513/23, вказано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід виселити із квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В силу положень ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення визначеному законом порядку. Контроль за виконанням рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
Також в цьому рішенні зазначено, що розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України - і за її межами.
У відповідності до змісту ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом) - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. 
Згідно з правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №796/43/2018 підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.
Рішенням Суду у справі Глоба проти України № 15729/07 від 05.07.2012 суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.
Європейський суд допускає, що тільки за виняткових обставин Договірні Сторони мають право, зокрема, втручатися у судові провадження з виконання судових рішень, однак таке втручання не повинне спричиняти перешкоди виконанню судового рішення, безпідставно його відстрочувати (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»).
Запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення.
Питання щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися цивільними судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №796/43/2018.
Обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.06.2021 у справі №9901/598/19, який згідно з положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язок сторони щодо доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, також визначено ч. 1 ст. 81 ЦПК України.
Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 78, 81, 435 ЦПК України, саме заявник зобов`язаний довести зазначений предмет доказування, тобто виняткові підстави для відстрочки виконання судового рішення.
Звертаючись до суду з заявою про відстрочення рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року у справі №345/6513/23 строком до 28 липня 2026 року, ОСОБА_2 послалась на те, що рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року та постанова Івано-Франкіського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року оскаржується нею в касаційному порядку.
Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень. 
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року та постанову Івано-Франкіського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року у справі №345/6513/23 було залишено без руху.
Ухвалою Верховного суду від 18 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року та постанову Івано-Франкіського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року у справі №345/6513/23 повернуто ОСОБА_2 .
З огляду на вищевикладене, враховуючи обов`язковість судового рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявницею не надано суду належних доказів, які б могли підтвердити обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим, які б в розумінні статті 435 ЦПК України давали б підстави для відстрочення виконання рішення суду.
Крім того, колегія суддів зазначає, що оскарження судового рішення в касаційному порядку не є підставою для відстрочення виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд звів поняття «винятковості» виключно до надзвичайних подій, як то стихійне лихо, тяжке захворювання, що є помилковим тлумаченням ст. 435 ЦПК України є необґрунтованими.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржниці на те, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам заявниці щодо стану її здоров`я, не врахував фактичну необхідність часу для вивезення особистого майна та не дослідив питання пропорційності втручання у її права, оскільки при зверненні до суду з заявою про відстрочення виконання рішення ОСОБА_2 не посилалась на вказані обставини, як на підставу відстрочення виконання рішення, крім того, на підтвердження вказаних обставин,заявницею не надано суду належних доказів. 
Між тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року по справі №345/6513/23 на даний час фактично виконано, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що виконавче провадження по справі закінчено. Разом з тим, зазначене не впливає не результат розгляду заяви по суті, оскільки суд першої інстанції правильно виснував, що достатніх обставин для відстрочення виконання судового рішення заявницею у заяві не зазначено, доводи заявниці не свідчать про наявність будь-якого виняткового випадку, що обумовлює об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення, чи робить його виконання неможливим.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відстрочення виконання рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року у справі №345/6513/23. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2026 року.

Головуючий В.М. Луганська
Судді: В.А. Девляшевський
Є.Є. Мальцева