КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 758/3773/25
номер провадження: 22-ц/824/2486/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року у складі судді Захарчук С.С., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (далі - ТОВ «ФК «Солвентіс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 26 лютого 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1449110. Позивач зазначав, що ТОВ «Мілоан», як позикодавець, свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме, надало відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12 000 грн 00 коп. та у строк, визначений умовами кредитного договору.
Зазначав, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у загальному розмірі 29 762 грн 40 коп., яка складається із: суми основної заборгованості - 11 640 грн 00 коп., заборгованості за відсотками - 16 682 грн 40 коп., заборгованості за комісією - 1 440 грн 00 коп.
Позивач вказував, що 24 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» і товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» (далі - ТОВ «ФК «Пінг-Понг») було укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «ФК «Пінг-Понг», а ТОВ «ФК «Пінг-Понг» прийняло належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1449110 від 26 лютого 2020 року в розмірі 29 762 грн 40 коп., яка складається із: суми основної заборгованості - 11 640 грн 00 коп., заборгованості за відсотками - 16 682 грн. 40 коп., заборгованості за комісією - 1 440 грн 00 коп.
З урахуванням наведеного, ТОВ «ФК «Пінг-Понг» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 22 762 грн 40 коп., яка складається із: суми основної заборгованості - 11 640 грн 00 коп., заборгованості за відсотками - 16 682 грн 40 коп., заборгованості за комісією - 1 440 грн 00 коп.
Крім того, ТОВ «ФК «Пінг-Понг» просило стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, які складаються із: судового збору в сумі 2 422 грн 40 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн 00 коп.
Відповідно до рішення єдиного учасника ТОВ «ФК «Пінг-Понг» № 1778 від 01 липня 2025 року змінено найменування з ТОВ «ФК «Пінг-Понг» на ТОВ «ФК «Солвентіс». Наказом директора ТОВ «ФК «Солвентіс» Ланового Є.М. № 70-к від 01 липня 2025 року ТОВ «ФК «Пінг-Понг» перейменовано на ТОВ «ФК «Солвентіс».
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ТОВ «ФК «Пінг-Понг» - ТОВ «ФК «Солвентіс».
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року позов ТОВ «ФК «Солвентіс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором №1449110 від 26 лютого 2020 року у розмірі 11 640 грн 00 коп.
У задоволенні решти позовних вимог про стягнення відсотків та комісій - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» 2 422 грн 40 коп. судового збору.
У задоволенні вимоги ТОВ «ФК «Солвентіс» про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Солвентіс» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ФК «Солвентіс» задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом матеріального та процесуального та права.
Апеляційна скарга мотивована тим що, суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні відсотків, комісії та повного розміру судових витрат. 
Зазначає, що 26 лютого 2020 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено кредитний договір № 1449110 на суму 12 000 грн 00 коп., яким прямо передбачено обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1 440 грн 00 коп. та проценти за користування кредитом. 07 березня 2020 року відповідач частково погасив заборгованість на суму 1 104 грн 00 коп., однак кредит у строк не повернув, у зв`язку з чим за умовами договору відбулась автопролонгація, а загальна заборгованість склала 29 762 грн 40 коп., з яких: 11 640 грн 00 коп. - тіло кредиту, 16 682 грн 40 коп. - відсотки, 1 440 грн 00 коп. - комісія. 
Вказує, що наведений розрахунок підтверджується деталізованою відомістю щоденних нарахувань і погашень та не спростований відповідачем, а тому висновок суду про недоведеність нарахування відсотків є помилковим. 
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував умови договору, якими прямо встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 1 440 грн 00 коп., що становить 12 % від суми кредиту і така комісія є складовою загальних витрат за споживчим кредитом, передбачена договором та законом, а тому підлягає стягненню нарівні з тілом кредиту та відсотками.
Також в апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Солвентіс» просить вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами у справі № 758/3773/25 в суді першої інстанції, а також у суді апеляційної інстанції в межах розгляду апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК Українивідсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 29 762 грн 40 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Солвентіс» просить скасувати рішення суду першої інстанції в цілому та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Однак доводи апеляційної скарги фактично стосуються лише в частині відмови у задоволенні вимог ТОВ «ФК «Солвентіс» про стягненні відсотків, комісії та витрат на професійну правничу допомогу. Водночас будь-яких доводів щодо неправильності рішення суду в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Солвентіс» про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11 640 грн 00 коп. та судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. апеляційна скарга не містить, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати, в тому числі, на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що 26 лютого 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1449110 (далі - Кредитний договір).
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3 договору надати позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше остаточного погашення заборгованості, згідно п. 1.4 договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.
У відповідності до п.1.2 кредитного договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 12 000 грн 00 коп.
Згідно з п.п.1.3, 1.4 кредитного договору, кредит надається строком на 08 днів з 26 лютого 2020 року, дата повернення кредиту - 05 березня 2020 року.
Відповідно до п.2.1 кредитного договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на рахунок платіжної картки позичальника, зареєстрованої позичальником для цієї мети в особистому кабінеті
Відповідно до п.п. 2.2.3 кредитного договору, проценти нараховуються за стандартною ставкою, що визначена п.1.5.3 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, та з інших причин визначена в п.1.5.2 процентна ставка запропонована позичальнику протягом пільгового періоду зі знижкою і є меншою за стандартну ставку встановлену п.1.5.3 договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної ставки, то після завершення пільгового періоду, з урахуванням пролонгацій, проценти протягом поточного періоду продовжують нараховуватись за стандартною ставкою згідно п.1.5.3 договору. Стандартна процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань позичальника зі сплати процентів протягом пільгового періоду, з урахуванням пролонгацій, є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк поточного періоду, це означає, що протягом пільгового періоду позичальнику була надана знижка/пільга, що дорівнює різниці між стандартною ставкою встановленою п.1.5.3. та процентною ставкою визначеною п.1.5.2 договору.
За змістом ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст.203 ЦК України).
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
У ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України).
Важливо щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).
Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У ч.1 ст.1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Установлено та не заперечується сторонами, що кредитний договір підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 26 лютого 2020 року правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Отже сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Доданий до позову договір є належним та допустимим доказом на підтвердження правовідносин між сторонами у справі.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20) від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21). 
У справі встановлено, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором № 1449110 не виконував. 
Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
09 жовтня 2020 між ТОВ «Мілоан» та товариством з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Діджи Фінанс») було укладено договір факторингу № 03/10, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «ФК «Діджи Фінанс», а ТОВ «ФК «Діджи Фінанс» прийняло належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників.
У подальшому 24 січня 2022 року між ТОВ «ФК «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» було укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Діджи Фінанс» передало ТОВ «ФК «Пінг-Понг», а ТОВ «ФК «Пінг-Понг» прийняло належні ТОВ «ФК «Діджи Фінанс» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників.
Так, згідно витягів з Реєстру боржників до договорів факторингу № 03/10 від 09 жовтня 2020 року та № 1/15 від 24 січня 2022 року сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1449110 від 26 лютого 2020 року складає 29 762 грн 40 коп., яка складається із: суми основної заборгованості - 11 640 грн 00 коп., заборгованості за відсотками - 16 682 грн. 40 коп. та заборгованості за комісією - 1 440 грн 00 коп.
Таким чином ТОВ «ФК «Пінг-Понг», правонаступником якої є ТОВ «ФК «Солвентіс», набуло прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1449110 від 26 лютого 2020 року.
Враховуючи те, що факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1 не спростований, вказаний кредитний договір є чинним, в установленому законом порядку недійсними не визнаний, то суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованості за тілом кредиту по кредитному договору № 1449110 від 26 лютого 2020 року в розмірі 11 640 грн 00 коп.
Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1449110 від 26 лютого 2020 року за нарахованими процентами у розмірі 16 682 грн 40 коп. та комісії у розмірі 1 440 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із того, що позивач, на якого покладено обов`язок доказування підстав і розміру заявлених вимог, не надав належних та допустимих доказів на їх підтвердження, оскільки ні до позовної заяви, ні до доданих до неї документів не було подано обґрунтованого розрахунку заборгованості за відсотками та обґрунтованого розрахунку розміру комісії, у зв`язку з чим правові підстави для їх стягнення суд визнав відсутніми.
Однак з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись в повному обсязі.
За змістом ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Так, пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що кредит надається строком на 8 днів з 26 лютого 2020 року.
Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 05 березня 2020 року (п. 1.4. кредитного договору).
Згідно з п.п. 1.5.1- 1.5.2 кредитного договору, комісії за надання кредиту: 1 440 грн 00 коп., яка нараховується за ставкою 12,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 1 920 грн 00 коп., які нараховуються за ставкою 2,00 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором: фіксована.
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,00 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п. 2.2.3 цього договору.
Розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.7 кредитного договору).
Як убачається із графіку розрахунків, що є додатком № 1 до договору, сторонами погоджено дату платежу - 05 березня 2020 року, кредит - 12 000 грн 00 коп.., комісію за надання кредиту - 1 440 грн 00 коп., проценти - 1 920 грн 00 коп. (а.с.45).
У пункті 2.2.1 кредитного договору визначено, що позичальник сплачує позикодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. 1.5.1 - 1.5.2, 1.6 договору відповідно.
Нарахування позикодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату фактичного повернення кредиту (включно) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 договору (п.2.2.2 кредитного договору).
Аналіз наведеного вище свідчить про те, що сторони у кредитному договорі погодили умови надання кредиту та нарахування процентів за користування кредитом.
При цьому, з наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції мав обґрунтовану можливість встановити розмір, порядок та умови нарахування відсотків за договором, у відповідності до наданої первісним кредитом відомості про щоденні нарахування та погашення.
Таким чином, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку щодо відсутності в матеріалах справи доказів на обґрунтування вимог щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, що спростовується викладеним вище.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків за договором, враховуючи таке.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».
Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у п. 35 Постанови.
Окрім того, в п. 54 постановивід 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Верховний Суд вказав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку, що у даній справі кредит був наданий ОСОБА_1 на визначений строк, що становить 08 днів, з можливим подальшим продовженням строку користування кредитом. В той же час, матеріали справи не містять доказів внесення змін до договору щодо строку дії чи укладення додаткової угоди кредитором та позичальником щодо продовження строку дії кредитного договору, а тому строк кредитування за кредитним договором № 1449110 від 26 лютого 2020 року складає 08 днів, як визначено умовами укладеного договору та прямо передбачено у ньому.
За таких обставин ТОВ «ФК «Солвентіс» мало право нараховувати проценти за користування кредитом упродовж 08 днів на загальну суму 1 920 грн 00 коп., що передбачено умовами кредитного договору та додатком до нього, а тому з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» підлягає стягненню заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 1 920 грн 00 коп.
Проте суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, наведеного у повній мірі не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Солвентіс» в частині стягнення відсотків за користування кредитом.
Щодо посилання ТОВ «ФК «Солвентіс» на п.2.2.3 кредитного договору, то колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, у п.2.2.3 кредитного договору передбачено, що проценти нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п.1.2. цього договору, можуть нараховуватися за вибором позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів, передбачених ст.625 ЦК України.
Проте нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду, а одночасне застосування кредитором положень ч.1 ст.1048 ЦК України та ч. 2 ст. 625 цього Кодексу є неправомірним.
Так, у постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року в справі № 910/18943/20 вказано, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
При цьому пролонгація дії кредитного договору без ініціативи позичальника (пункт 2.3.1 кредитного договору) за змістом укладеного договору, пов`язується виключно з не поверненням кредитних коштів у визначений пунктом 1.3 договору строк, що не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20, відповідно до якої поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.
Таким чином проценти підлягають стягненню лише за 08 днів користування кредитом у сумі 1 920 грн 00 коп., тоді як у решті позовних вимог в цій частині слід відмовити, оскільки пролонгація кредитного договору, на яку посилається позивач, не відбулась та не спростовує того, що строк кредитування був визначений договором саме у 8 днів і не дає підстав для нарахування договірних процентів після його спливу.
Згідно з п.1.5.1 кредитного договору передбачено зобов`язання позичальника сплатити на користь кредитодавця одноразову комісію у розмірі 1 440 грн 00 коп. (а.с.17).
Комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення включаються до загальних витрат за споживчим кредитом, що узгоджується із положеннями ст.8 Закону України «Про споживче кредитування».
З наведених підстав колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» підлягає стягненню заборгованість за комісією у розмірі 1 440 грн 00 коп.
Однак суд першої інстанції наведеного не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні комісії.
Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на відсутність в матеріалах справи обґрунтованого розрахунку суми витрат, понесених на правову допомогу, кількості часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), виходячи з такого.
Відповідно до положень ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з пунктами 1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137, ч.8 ст.141 ЦПК України).
Так, на підтвердження обставин понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду першої інстанції було надано: акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 03 березня 2024 року, складений адвокатом Білецьким Б.М. клієнту ТОВ «ФК «Пінг-Понг» на суму 6 000 грн 00 коп. (а.с.53); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги на загальну суму 6 000 грн 00 коп., здійснених на підставі договору про надання правової допомоги №43657029 від 07 серпня 2024 року та додаткової угоди до нього (а.с.46); договір про надання правової допомоги №43657029 від 01 листопада 2024 року, укладений між адвокатом Білецьким Б.М. та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» (а.с.47-49); додаткову угоду № 11449110 до договору № 43657029 про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року (а.с.28); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5618/10 від 17 березня 2016 року видане адвокату Білецькому Б.М. (а.с.18).
Тобто позивачем до позовної заяви долучено належні та достатні докази в обґрунтування витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.
При цьому, колегія суддів враховує, що в детальному описі робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги на загальну суму 6 000 грн 00 коп., зазначено склад, обсяг та види виконаних робіт, а також час, витрачений на виконання таких робіт, що надавало змогу суду першої інстанції під час ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог вирішити вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином у даній справі документально підтверджено понесення позивачам витрат на професійну правничу допомоги в суді першої інстанції в розмірі 6 000 грн 00 коп.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність в матеріалах справи обґрунтованого розрахунку суми витрат, понесених на правову допомогу та розрахунку кількості часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).
Також колегія суддів враховує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.
Відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується його власноручною розпискою (а.с.65).
Отже відповідач мав процесуальну можливість звернутися до суду із запереченнями щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу та/або подати клопотання про їх зменшення, проте він з відповідним клопотанням до суду першої інстанції не звертався та матеріали справи не містять доказів ініціювання ним питання про неспівмірність таких витрат.
За таких обставин, з огляду на приписи ст.137 ЦПК України, відповідно до яких зменшення витрат на правничу допомогу можливе лише за клопотанням іншої сторони, колегія суддів позбавлена правових підстав зменшувати їх з власної ініціативи.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що положеннями п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України визначено, що, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції в загальному розмірі 6 000 грн 00 коп., розмір витрат, що підлягає відшкодуванню, визначається шляхом пропорційного розподілу.
Оскільки із заявленої до стягнення суми у розмірі 29 762 грн 40 коп. за результатами апеляційного перегляду справи підлягає стягненню 15 000 грн 00 коп. (11 640 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 1 920 грн 00 коп. - проценти за користування кредитом та 1 440 грн 00 коп. - комісія), тобто 50,4 % позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 3 023 грн 95 коп.
Крім того за результатами апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду позивач просить вирішити питання розподілу судових витрат, а саме, витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси ТОВ «ФК «Солвентіс» у суді апеляційної інстанції продовжував представляти адвокат Білецький Б.М. на підставі договору про надання правничої допомоги та додаткової угоди до нього, якими було врегульовано надання правничої допомоги у цій справі, у тому числі під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.
На підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем було подано наступні докази:
- акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 01 вересня 2025 року, складений адвокатом Білецьким Б.М. клієнту - ТОВ «ФК «Пінг-Понг» на суму 6 000 грн 00 коп. (а.с.91);
- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги на загальну суму 6 000 грн 00 коп., здійснених на підставі договору про надання правової допомоги № 43657029 від 01 листопада 2024 року та додаткової угоди до нього (а.с.91);
Матеріалами апеляційної справи, а саме долученими поштовими чеками та описом вкладення АТ «Укрпошта», підтверджується направлення відповідачу копії апеляційної скарги та доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції (а.с.98-99). 
Відповідач ОСОБА_1 своїм правом на подання клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції не скористався.
Враховуючи положення ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, а також те, що позов ТОВ «ФК «Солвентіс» задоволено частково, колегія суддів приходить до висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції також підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 3 023 грн 95 коп.
У відповідності до положень ст.376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом, комісії, а також у частині розподілу судових витрат, не в повній мірі відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині, з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК«Солвентіс» процентів за користування кредитом у розмірі 1 920 грн 00 коп., комісії у розмірі 1 440 грн 00 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 3 023 грн 95 коп.
Тому апеляційна скарга ТОВ «ФК «Солвентіс» підлягає задоволенню частково.
Аналогічно підлягають розподілу і витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Так, за подання апеляційної скарги ТОВ «ФК «Солвентіс» сплатило судовий збір у сумі 3 633 грн 60 коп. (а.с. 100). 
Застосовуючи наведений вище принцип пропорційності, належний до стягнення з відповідача на користь позивача розмір судового збору за подання апеляційної скарги становить 1 831 грн 30 коп.
Отже відповідно до приписів ст.ст.137, 141, 142 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанцій у розмірі 3 023 грн 95 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 831 грн 30 коп.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом, комісії, витрат на професійну правничу допомогу, а також в частині розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованість за процентами за користування кредитом за кредитним договором № 1449110 від 26 лютого 2020 року у розмірі 1 920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн 00 коп. та комісію за надання кредиту у розмірі 1 440 (одна тисяча чотириста сорок) грн 00 коп.
У задоволенні решти позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення процентів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у розмірі 3 023 (три тисячі двадцять три) грн 95 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 3 023 (три тисячі двадцять три) грн 95 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 831 (одна тисяча вісімсот тридцять одна) грн 30 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: