ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2026 року   Справа № 906/1212/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. ,  суддя Філіпова Т.Л. 
секретар судового засідання Першко А.А.
за участю представників сторін:
від позивача: Кучер М.М. 
від відповідача: Чумаков Д.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" на рішення Господарського суду Житомирської області від 16 грудня 2025 року в справі №906/1212/25 (повний текст складено 26 грудня 2025 року суддя Кудряшова Ю.В.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс" 
про розірвання договору оренди

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс" про розірвання договору оренди нежитлової будівлі загальною площею 105,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (магазин "Троянда"), який укладений 10 листопада 2015 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс" (орендар), в якому згідно додаткової угоди від 18 вересня 2024 року, укладеної між ОСОБА_2 , ТОВ "Мед-Сервіс" та ТОВ "ОрЄІС ГРУП", сторони домовились, що новим орендодавцем з цього часу вважається ТОВ "ОрЄІС ГРУП".
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16 грудня 2025 року у справі №906/1212/25 відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс" про розірвання договору оренди.
Місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розірвання договору оренди, оскільки позивачем не доведено наявності істотного порушення відповідачем умов договору в розумінні частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, а також не підтверджено заподіяння шкоди чи позбавлення орендодавця того, на що він розраховував при укладенні договору. При цьому суд установив, що після зміни вартості об`єкта оренди відповідач привів умови страхування у відповідність до оновленої редакції договору, а сама по собі відсутність страхового покриття у певний період за відсутності негативних наслідків не є таким істотним порушенням, яке б унеможливлювало досягнення цілей договору та зумовлювало його дострокове припинення
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутність фактично завданої шкоди виключає можливість визнання порушення істотним. На думку скаржника, такий підхід суперечить частині другій статті 651 Цивільного кодексу України, яка пов`язує істотність порушення не з фактом настання збитків, а з позбавленням сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Обов`язок страхування орендованого майна має превентивний характер, спрямований на захист власника від ризиків випадкової загибелі або пошкодження майна та є ключовим елементом розподілу ризиків між сторонами, тому вимога доведення вже наявної шкоди, на переконання апелянта, нівелює саму правову природу страхування.
Окремо апелянт наголошує, що суд не врахував тривалого та системного характеру порушення умов договору. За його доводами, у період з липня 2024 року по серпень 2025 року відповідач не підтвердив наявності чинного договору страхування, а договір від 01 липня 2024 року, на який він посилався, суду не надано і його існування страховиком не підтверджено. Подальше страхування на суму 160 350 грн при фактичній вартості об`єкта понад 12 млн грн, на думку скаржника, не забезпечувало реального страхового захисту та свідчило про перекладення ризиків на власника майна, що не може розцінюватися як формальне чи несуттєве порушення. Крім того, апелянт вважає, що суд безпідставно не надав оцінки поданому ним математичному розрахунку можливих втрат.
Також апелянт зазначає, що страхування майна було здійснене відповідачем лише з 02 липня 2025 року, тобто через 9 місяців 14 днів після заміни орендодавця, а приведення страхової суми у відповідність до актуальної вартості об`єкта відбулося лише 15 вересня 2025 року. У період 2 місяці 15 днів різниця між фактичною вартістю об`єкта та страховою сумою становила 12 198 750 грн, що, на його переконання, створювало реальну загрозу заподіяння значних майнових збитків та істотно порушило його інтереси як власника майна.
На підтвердження істотності порушення апелянт посилається на здійснений ним розрахунок очікуваного збитку за методикою оцінки ризиків (вартість майна Ч відсоток ушкодження Ч ймовірність настання події Ч частка періоду у роках), відповідно до якого можливий діапазон втрат за період 9 місяців 14 днів (78,8 % року) становить від 9 737,91 грн до 973 791,00 грн, а за період 2 місяці 15 днів (20,8 % року) щодо незастрахованої частки вартості об`єкта - від 2 540,07 грн до 254 007,00 грн, що, на його думку, свідчить про наявність підстав для розірвання договору відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2026 року у справі №906/1212/25 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" на рішення Господарського суду Житомирської області від 16 грудня 2025 року у справі №906/1212/25. Запропоновано скаржнику усунути протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, шляхом подання заяви про усунення недоліків апеляційної скарги до якої долучити докази сплати судового збору у розмірі 305,60 грн.
19 січня 2026 року від ТОВ "ОрЄІС ГРУП" надійшла заява на виконання вимог ухвали, до якої додано докази сплати судового збору у розмірі 305,60 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 січня 2026 року у справі №906/1212/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" на рішення Господарського суду Житомирської області від 16 грудня 2025 року в справі №906/1212/25 та призначено розгляд апеляційної скарги на "04" березня 2026 р. об 10:40 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.
27 січня 2026 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс" - Могилевського Євгена Олеговича надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі №906/1212/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 січня 2026 року у справі №906/1212/25 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Мед-Сервіс" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
27 січня 2026 року від відповідача - ТОВ "Мед-Сервіс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.
Відповідач наголошує, що відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України розірвання договору можливе лише у разі істотного порушення, яке спричинило шкоду та позбавило сторону того, на що вона розраховувала при його укладенні. Оскільки позивачем не доведено факту заподіяння шкоди чи істотного обмеження його прав та інтересів, підстави для дострокового розірвання договору відсутні.
Заперечуючи доводи про системне порушення умов договору, відповідач зазначає, що обов`язок щодо страхування об`єкта виконувався належним чином: у 2024 році майно було застраховане на суму, визначену пунктом 1.4 договору, а після закінчення строку страхування укладено новий договір, який згодом приведено у відповідність до зміненої вартості об`єкта.
Щодо тверджень про ненадання договорів страхування відповідач вказує, що їх копії неодноразово направлялися позивачу та подавалися до суду, а неможливість надання окремих документів була зумовлена обставинами, які від нього не залежали, що виключає будь-яке ухилення від виконання процесуальних обов`язків.
Крім того, відповідач зазначає, що орендна плата сплачувалася своєчасно і в повному обсязі, об`єкт використовувався відповідно до його цільового призначення, а жодна з підстав для дострокового розірвання договору, передбачених статтею 783 ЦК України чи умовами договору, у справі не доведена.
16 лютого 2026 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" - Кучер Марини Миколаївни надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у справі №906/1212/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 лютого 2026 року у справі №906/1212/25 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні 04 березня 2026 року, яке проводилось в режимі відеоконференції у відповідності до статті 197 ГПК України, представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Мед-Сервіс" укладено договір оренди (Договір), за умовами якого ОСОБА_1 (Орендодавець) передав Відповідачеві (Орендарю) у тимчасове платне користування нежитлову будівлю загальною площею 105,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (Об`єкт) /т.1, а.с. 10-13/.
Згідно з пунктом 1.4 Договору, вартість Об`єкту складала 160 350,00 грн.
Відповідно до пункту 2.6 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за ним. Строк оренди за цим договором починає свій перебіг з моменту передачі Об`єкту відповідно до пункту 2.12 цього Договору по Акту приймання-передачі Об`єкту та діє по 31 грудня 2025 року (включно).
Договір вважається продовженим на той же строк, якщо за 9 місяців до закінчення терміну його дії жодна із сторін не заявить про намір його розірвати (пункт 2.7 Договору).
Серед обов`язків Орендаря, згідно з пунктом 3.2.9 Договору міститься вимога про страхування Об`єкту на користь Орендодавця на річний строк (з подальшим щорічним подовженням його дії протягом усього строку дії Договору) від вогневих ризиків, ризиків стихійних явищ, та інших майнових ризиків на суму, не меншу, ніж вартість Об`єкту, що зазначена в пункті 1.4 Договору. У договорах страхування Орендодавець повинен бути вказаний як вигодонабувач страхового відшкодування.
26 липня 2024 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі /т.1, а.с. 15-16/, відповідно до якого право власності на нежитлову будівлю загальною площею 105,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , магазин " ІНФОРМАЦІЯ_1 " цього ж дня перейшло до покупця.
Відповідно до пунктів 2.1 - 2.2 договору купівлі-продажу вартість предмета договору оцінено в суму 12 359 100,00 грн. Така вартість майна визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин.
18 вересня 2024 року право власності на Об`єкт зареєстровано за ТОВ "ОрЄІС" на підставі Рішення №2 єдиного засновника (учасника) Товариства з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС Груп" №1510 від 22 серпня 2024 року та акту приймання-передачі №1552, 1553 від 11 вересня 2024 року. Наведені обставини підтверджуються відповідним витягом з Державного реєстру речових прав №395914259 від 20 вересня 2024 року /т.1, а.с.18/.
18 листопада 2024 року між ОСОБА_2 (Орендодавець), ТОВ "Мед-Сервіс" (Орендар) та ТОВ "ОрЄІС Груп" (Новий орендодавець) укладено Додаткову угоду до Договору оренди нежитлової будівлі від 10 листопада 2015 року, згідно якої права та обов`язки Орендодавця ОСОБА_2 переходять до Нового орендодавця ТОВ "ОрЄІС Груп" /т.1, а.с. 14/.
Позивач зазначає, що у зв`язку із закінченням 31 грудня 2025 року строку дії Договору оренди від 10 листопада 2015 року власник Об`єкта - ТОВ "ОрЄІС Груп" - листом вих. №2508 від 04 липня 2025 року повідомив відповідача про намір припинити дію Договору після спливу зазначеного строку та надіслав проект додаткової угоди про його розірвання. Вказане повідомлення було направлено електронною поштою представникові відповідача Муленко Ларисі на адресу: ІНФОРМАЦІЯ_2, а також засобами поштового зв`язку через сервіс "Нова пошта" /т.1, а.с. 19- 21/.
18 липня 2025 року за вих. №2642 позивач направив ТОВ "Мед-Сервіс" вимогу про розірвання Договору у зв`язку з невиконанням Орендарем обов`язку щодо страхування Об`єкту оренди /т.1, а.с. 23/.
У відповідь на зазначений лист відповідач електронним повідомленням (вих. № 9841 від 01 серпня 2025 року) поінформував позивача про те, що Об`єкт застрахований на підставі договору від 01 липня 2024 року, укладеного зі СГ "Оберіг", із визначенням страхової суми у розмірі 178 450,00 грн. Водночас позивач зазначає, що належним чином посвідченої копії такого договору відповідачем надано не було.
З метою перевірки факту укладення вказаного договору страхування 08 серпня 2025 року позивачем скеровано адвокатський запит до СГ "Оберіг" /т.1, а.с. 37/. Листом від 13 серпня 2025 року страховиком відмовлено у підтвердженні факту укладення договору страхування з посиланням на таємницю фінансової послуги /т.1, а.с. 40/.
01 серпня 2025 року ТОВ "ОрЄІС Груп" укладено зі Страховою компанією "Гардіан" договір страхування Об`єкта на суму 160 350,00 грн /т.1, а.с. 25- 33/.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідачу було відомо про зміну вартості Об`єкта, яка станом на 02 липня 2025 року становила щонайменше 12359100,00 грн, однак обов`язок, передбачений пунктом 3.2.9 Договору оренди щодо страхування Об`єкта на суму не меншу за його вартість, належним чином виконано не було, оскільки страхування здійснено на суму 160 350,00 грн.
06 серпня 2025 року ТОВ "ОрЄІС Груп" листом вих. №2723 запропонував відповідачу укласти додаткову угоду про приведення вартості орендованого майна у відповідність до фактичної, додавши проект такої угоди /т.1, а.с. 34- 36/.
11 серпня 2025 року позивач направив ТОВ "Мед-Сервіс" пропозицію про розірвання Договору оренди у зв`язку з невиконанням, на його думку, обов`язку щодо належного страхування орендованого майна /т.1, а.с. 38- 39/.
09 вересня 2025 року між ТОВ "ОрЄІС Груп" та ТОВ "Мед-Сервіс" укладено Додаткову угоду до Договору оренди нежитлової будівлі від 10 листопада 2015 року, відповідно до якої змінено пункт 1.4. Договору та викладено його в наступній редакції: 
"1.4. Вартість Об`єкта складає 12 359 100,00 грн." /т.1, а.с. 86/.
15 вересня 2025 року ТОВ "Мед-Сервір", після погодженої зміни вартості Об`єкту, на виконання умов пункту 3.2.9 Договору підписано додаткову угоду №1 до Договору комплексного страхування орендованого майна фізичних та юридичних осіб (від вогню та небезпечного впливу природних явищ, та страхування майна від шкоди. Згідно умов цієї додаткової угоди в пунктах 5.2.2, 8.2 Договору страхування було збільшено вартість Об`єкту та страхову суму до 12359100 грн, а згідно пункту 12.1 - продовжено строк дії Договору страхування до 01 червня 2026 року.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.
Предметом судового розгляду у даній справі є вимога про розірвання договору оренди нежитлової будівлі від 10 листопада 2015 року. Підставою заявленого позову позивач визначає допущене, на його думку, істотне порушення відповідачем умов договору, зокрема пункту 3.2.9 щодо обов`язку страхування об`єкта оренди на суму не меншу за його вартість. Вирішуючи спір, колегія суддів перевіряє, чи мали місце порушення умов договору, чи є такі порушення істотними у розумінні частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, а також чи наявні передбачені законом або договором підстави для дострокового розірвання договору оренди.
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Стаття 629 Цивільного кодексу України унормовує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".
Частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Разом з тим, умови пунктів 6.2 та 6.3 Договору оренди передбачають, що розірвання і зміна цього договору в односторонньому порядку не допускається, окрім випадків, прямо передбачених Цивільним кодексом України, або за ініціативою Орендаря, про що він у письмовій формі не пізніше, ніж за 30 календарних днів до розірвання договору повідомляє Орендодавця (пункт 6.2). Також цей договір може бути достроково (до закінчення строку оренди) розірваний Орендодавцем в наступних випадках:
- при використанні Орендарем Об`єкту не за його цільовим призначенням, зазначеним у пункті 1.1 цього Договору;
- Орендар своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження Об`єкту;
- у випадку прострочення Орендарем оплати орендної плати протягом 30 днів підряд з моменту настання чергового строку платежу, за умови дотримання Орендодавцем умов, передбачених пунктом 3.1.10 цього Договору;
- у випадку повного або істотного руйнування Об`єкту.
Як встановлено судами, орендодавець має право вимагати розірвання договору з підстав визначених Цивільним кодексом України та з підстав наведених у пункті 6.3 договору.
Згідно з приписами частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.
Вищевказаними нормами законодавства встановлено можливість розірвання договору за рішенням суду за наявності такої загальної підстави, як істотність його порушення, а також з інших підстав, передбачених договором або законом. Водночас зазначена стаття чітко унормовує, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
З аналізу статті 651 ЦК України вбачається, що йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
Отже, в кожному конкретному випадку питання про істотність порушення договору повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі №916/326/23, від 30 жовтня 2024 року у справі №916/19/24, від 30 квітня 2024 року у справі № 903/775/23.
З вищевказаного вбачається, що для встановлення наявності підстав розірвання спірного договору необхідно визначити, чи були допущені відповідачем саме істотні порушення умов такого договору, чи наявна шкода і (якщо наявна) який її розмір внаслідок дій/бездіяльності відповідача, а також співвіднести очікуваний результат орендодавця від укладеного договору та фактичні наслідки неналежного його виконання. При цьому істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №927/877/17, від 28 червня 2023 року у справі №617/1845/19.
За таких обставин на ТОВ "ОрЄІС Груп" (як орендодавця) за позовом про розірвання договору покладається обов`язок довести не лише наявність порушень орендарем умов договору оренди та спричинення йому як орендарю шкоди, а і їх істотність.
За таких обставин, враховуючи актуальну судову практику, саме лише формальне зазначення позивачем про порушення відповідачем умов договору оренди без обґрунтування їх істотності та доведення завданої шкоди, унеможливлює розірвання договору оренди.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ "ОрЄІС Груп" посилається на тривале неукладення ТОВ "Мед-Сервіс" договору страхування Об`єкта, що, на переконання позивача, є порушенням пункту 3.2.9 Договору оренди та має істотний характер.
Відповідно до частини другої статті 771 Цивільного кодексу України договором або законом може бути встановлений обов`язок наймача укласти договір страхування речі, переданої у найм.
Умовами пункту 3.2.9 Договору передбачено обов`язок Орендаря застрахувати Об`єкт на користь Орендодавця на суму не меншу, ніж його вартість, із щорічним продовженням строку страхування протягом усього строку дії Договору.
Отже, обов`язок страхування орендованого майна покладено на відповідача в силу умов Договору.
Разом з тим, судами встановлено, що 01 серпня 2025 року між ТОВ "Мед-Сервіс" та ТДВ "СК "Гардіан" укладено договір страхування №МН/ВГ-25-15294-ДН-0502, за яким застраховано Об`єкт за адресою: м. Бердичів, вул. Житомирська, 13-А, загальною площею 105,4 кв.м, із страховою сумою 160350,00 грн. Вказана сума відповідала редакції пункту 1.4 Договору оренди, чинній на момент укладення договору страхування.
Після укладення 09 вересня 2025 року Додаткової угоди до Договору оренди та визначення вартості Об`єкта у розмірі 12 359 100,00 грн, 15 вересня 2025 року ТОВ "Мед-Сервіс" підписано додаткову угоду №1 до Договору страхування, якою страхову суму приведено у відповідність до оновленої вартості Об`єкта та продовжено строк дії страхування до 01 червня 2026 року.
Таким чином, після внесення сторонами змін до пункту 1.4 Договору оренди відповідач привів умови страхування у відповідність до нової вартості Об`єкта.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги в частині посилань позивача на відсутність договорів страхування Об`єкта оренди у період з липня 2024 року по липень 2025 року, а також на недостатність страхового покриття у період з 02 липня 2025 року по 15 вересня 2025 року як на підставу для розірвання договору, колегія суддів зазначає таке.
Апелянт стверджує, що у зазначені періоди відповідач не забезпечив належного страхування Об`єкта, що, на його переконання, свідчить про істотне порушення пункту 3.2.9 Договору оренди та є самостійною підставою для дострокового розірвання договору.
Стосовно відсутності договору страхування за попередній період, колегія суддів зауважує, що порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії "значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору". Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору.
Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.
Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).
Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі №918/391/24.
Враховуючи викладене, відсутність договорів страхування орендованого майна за попередні періоди саме по собі не може слугувати достатньою підставою для розірвання договору, оскільки відповідно до положень чинного законодавства та усталеної судової практики, зокрема постанов Великої Палати Верховного Суду, застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору, можливе лише у разі істотного порушення його умов. Натомість незначне, формальне порушення, яке не завдало істотної шкоди, не може вважатися достатньою підставою для розірвання договору, оскільки це суперечить принципу збереження договірних відносин і справедливого балансу інтересів сторін.
Подібна правова позиція про те, що нездійснення страхування орендованого майна не може бути підставою для дострокового розірвання договору оренди в судовому порядку викладена також у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2025 року у справі №910/5508/23.
Колегія суддів також звертає увагу апелянта, що станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом Об`єкт оренди був забезпечений чинним договором страхування, що сторонами не заперечується. Таким чином, на час ініціювання судового спору орендоване майно не перебувало без страхового покриття.
Крім того, у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №910/18749/20 Верховний Суд також зазначив, що вказана обставина (щодо невиконання відповідачем вимог договору щодо укладання договору страхування приміщення) не є окремою та достатньою підставою для розірвання договору, оскільки має додатковий характер та підлягає встановленню судами, оскільки за змістом частини другої статті 652 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що навіть за умови відсутності страхового покриття у певний період, позивачем не доведено заподіяння йому будь-якої шкоди чи виникнення негативних наслідків у зв`язку з такими обставинами. Сам по собі факт неналежного або несвоєчасного оформлення договору страхування, за відсутності доказів істотного порушення балансу інтересів сторін та неможливості досягнення цілей договору, не може розцінюватися як істотне порушення у розумінні частини другої статті 651 ЦК України.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги в частині посилань апелянта на здійснений ним математичний розрахунок очікуваних збитків як доказ істотності порушення договору, колегія суддів зазначає таке.
Апелянт обґрунтовує істотність порушення шляхом застосування моделі оцінки ризику, виходячи з вартості майна, ймовірності настання страхового випадку та умовного відсотка можливого ушкодження, визначаючи таким чином діапазон потенційних втрат. Водночас наведений розрахунок має гіпотетичний характер, оскільки ґрунтується виключно на припущеннях щодо можливої події, яка фактично не настала, та не підтверджений доказами реального заподіяння шкоди.
Сам по собі ризик як ймовірність настання певної негативної події не тотожний шкоді у розумінні частини другої статті 651 Цивільного кодексу України. Закон пов`язує істотність порушення не з абстрактною можливістю втрат, а з настанням таких наслідків, які значною мірою позбавляють сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Розрахунок, побудований на варіативних коефіцієнтах (1 %, 5 %, 10 % ймовірності та різних рівнях ушкодження), відображає лише умовну модель потенційних наслідків, але не підтверджує наявності реальних втрат або істотного порушення балансу інтересів сторін.
Крім того, застосування такої методики фактично підміняє критерій істотності порушення категорією теоретичного фінансового ризику, що не відповідає правовій природі розірвання договору як крайнього заходу відповідальності. Прийняття подібного підходу означало б можливість розірвання договору за будь-якої ситуації, коли існує теоретична ймовірність настання негативних наслідків, що суперечить принципу збереження договірних відносин та усталеній судовій практиці застосування статті 651 ЦК України.
Отже, наведений апелянтом розрахунок очікуваного збитку не є належним та достатнім доказом істотного порушення умов договору оренди та не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
Відтак, встановлені обставини не свідчать про наявність підстав для дострокового розірвання договору оренди, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").
У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Житомирської області від 16 грудня 2025 року у справі №906/1212/25, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОрЄІС ГРУП" на рішення Господарського суду Житомирської області від 16 грудня 2025 року в справі №906/1212/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Житомирської області від 16 грудня 2025 року в справі №906/1212/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №906/1212/25 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "05" березня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя   Василишин А.Р. 

Суддя   Філіпова Т.Л.