ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 р. 	Справа № 520/32464/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Лук`яненко М.О., по справі № 520/32464/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій просив:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, з 29.10.2021 по 23.08.2024 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 29.10.2021 по 23.08.2024 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що полягає у невключенні до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації при звільненні за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2023 та 2024 роки;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2023 та 2024 роки, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 у справі № 520/32464/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, за період з 29.10.2021 по 19.05.2023 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 29.10.2021 по 19.05.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що полягає у невключенні до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації при звільненні за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2023 та 2024 роки.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2023 та 2024 роки, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, яку аргументує неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 у справі № 520/32464/24 та ухвалити постанову, якою позов у справі залишити без розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивачем пропущений тримісячний термін звернення до суду з позовом, адже позовна заява надійшла до суду 25.11.2024, тобто поза межами цього терміну. Відповідач вказує, що військовослужбовець, який звільняється зі служби, для отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має звернутися з відповідним рапортом на ім`я командира військової частини, а відповідно до матеріалів справи та наданих позивачем документів, позивачем не надано жодного доказу такого звернення. Відповідач вважає, що представник позивача під час звернення до Військової частини НОМЕР_1 із адвокатським запитом від 21.09.2024 про витребування документів вийшов за межі своїх повноважень. Також апелянт вважає, що Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України не є належним відповідачем в цьому спорі, оскільки повноваження встановлювати та змінювати, в тому числі здійснювати індексацію посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, у Військової частини НОМЕР_1 НГУ, у командира відповідача відсутні.
Відповідач також зазначає, що вимога позивача нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення, у тому числі додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії) за період з 19.06.2021 по 23.08.2024 включно з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового розміру для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50% мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум, протирічить чинному законодавству та не могла бути задоволена.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, яку аргументує неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 у справі № 520/32464/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо періоду служби з 20.05.2023 по 23.08.2024 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач зазначає, що з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення пункту 4 Постанови № 704, в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою № 103; розрахунок грошового забезпечення Позивача навіть після 20.03.2023 має здійснюватися виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом та відповідний календарний рік, а не з суми 1762 грн.
28.03.2025 до Другого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін в частині доводів апеляційної скарги позивача.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2025 зупинено провадження у справі № 520/32464/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 у справі № 520/32464/24 - до набрання законної сили судовим рішенням об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 520/5814/24.
17.02.2026 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 520/5814/24, яка набрала законної сили.
На підставі положень пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у період з 29.10.2021 по 23.08.2024 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, що підтверджується витягами з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 29.10.2021 року № 259, від 21.06.2022 року № 165, від 30.11.2022 року № 330, від 21.06.2023 року № 176, від 04.09.2023 року № 255, від 20.05.2024 року № 127, від 27.06.2024 року № 162, від 08.07.2024 року № 171.
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 23.08.2024 р. № 214, припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , який звільнений наказом командувача Національної гвардії України від 02.08.2024 р. № 208 о/с відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України, без права носіння військової форми одягу, за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці).
Як зазначено позивачем у позові, що також не заперечується відповідачем та вбачається з відомостей довідки про доходи від 02.12.2024 року № 936, нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення (у тому числі, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення) у спірний період з 29.10.2021 по 23.08.2024 включно здійснювалось, виходячи із прожиткового мінімуму на 01.01.2018 в розмірі - 1762,00 грн.
Окрім того, відповідно до довідки про доходи від 02.12.2024 року № 936, позивачу у період з березня 2022 по серпень 2024 виплачувалась щомісячна додаткова винагорода, запроваджена постановою КМУ №168. 
У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідач при розрахунку розміру грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні відпустки за 2023-2024 роки не врахував сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Вказані обставини відповідачем не заперечуються. 
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду із позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо обчислення і виплати позивачу грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, у період з 29.10.2021 по 19.05.2023 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704, є протиправними.
Суд першої інстанції зазначив, що додаткова винагорода, запроваджена постановою КМУ №168, є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який відповідно до довідки про доходи від 02.12.2024 року № 936 виплачувалась позивачу, починаючи з березня 2022 року по серпень 2024 року, тому вказана винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача (як розрахункової величини), з якого обчислюється розмір компенсації за всі невикористані ним дні оплачуваних відпусток.
Відмовляючи в задоволені позову за період з 20.05.2023 по 23.08.2024, суд першої інстанції виходив з правомірності дій відповідача, оскільки виплата грошового забезпечення в цей період здійснювалося виходячи з розміру 1762 грн., згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 №704 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481).
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 9 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII), визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
Приписами частини 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 (далі – Постанова № 704) встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови № 704 в редакції, чинній на момент прийняття постанови, визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Додатки 1 та 14 до Постанови № 704, в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. Зокрема, у цих примітках наведена інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, в залежності від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків.
Відповідно до примітки 1 Додатку 1 до Постанови № 704, посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі – Постанова № 103).
Згідно з пунктом 6 Постанови № 103, внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Так, до Постанови № 704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови № 704 викладено у новій редакції, а саме: «4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Пункт 6 Постанови Кабінету Міністрів України № 103 втратив чинність у зв`язку із набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18.
Отже, з 29.01.2020 була відновлена дія пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 704 у первісній редакції, яка визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 1 січня 2018 року.
Зазначений висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, від 12.09.2022 у справі № 500/1813/21.
При цьому, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2021 року – 2270 гривні, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2022 року – 2481 гривні, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2023 року – 2684 гривень, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2024 року – 2920 гривень.
Водночас, колегія суддів зауважує, що 20.05.2023 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704».
Вказаною Постановою скасовано підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб». Внесено зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» виклавши абзац перший в такій редакції: «4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1 762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14; установити, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів».
Таким чином, з 20.05.2023 у зв`язку із внесенням Постановою від 12.05.2023 № 481 змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 та Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховувалися виходячи з розміру 1762 грн та визналися шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14, а не виходячи із розрахункової величини – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023.
Колегія суддів зазначає, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24 визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 неправомірними. Визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24 залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 04.08.2025 у справі № 320/29450/24 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 у справі № 320/29450/24.
У зазначеній ухвалі Верховного Суду від 04.08.2025 у справі № 320/29450/24 відсутні відомості про зупинення виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 у справі № 320/29450/24, отже, дана постанова набрала законної сили.
Таким чином, з наведеного вище слідує, що Постанова № 481 була чинною з 20.05.2023 по 18.06.2025.
Однак, колегія суддів звертає увагу на наступний правовий висновок, відображений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17.02.2026 № 520/5814/24:
« 45. Отже, з огляду на визначені в частинні третій статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
46. При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
47. Згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19 та від 10 січня 2023 року у справі № 340/507/22).
48. Таким чином, пункт 4 Постанови № 704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік), оскільки суд не вправі, вирішуючи спір, застосовувати дефектний нормативно-правовий акт безвідносно до того чи був він чинним чи ні на момент виникнення спірних відносин…
62. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року у справі № 600/3516/24-а та від 22 жовтня 2025 року у справі № 420/3824/25, у яких викладено правовий висновок про те, що з дня набрання чинності Постановою № 481 (20 травня 2023 року) та протягом усього періоду її дії (до 18 червня 2025 року) правові підстави для видачі довідок про розмір грошового забезпечення із застосуванням розрахункової величини у вигляді прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, відсутні. Протягом зазначеного періоду визначення посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями здійснювалося, виходячи з фіксованої величини 1762,00 грн, передбаченої Постановою № 481 та сформувати наступний:
до правовідносин, пов`язаних із оформленням та направленням до органу Пенсійного фонду України довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії позивача, визначеного станом на 01 січня 2024 року відповідно до Постанови № 704, під час обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися пункт 4 Постанови № 704 в первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою № 481, якою визначено фіксовану розрахункову величину - 1762,00 грн».
Отже, під час обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням у період дії Постанови № 481 (з 20.05.2023 по 18.06.2025) підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року.
Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 29.10.2021 по 23.08.2024 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, що підтверджується витягами з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 29.10.2021 року № 259, від 21.06.2022 року № 165, від 30.11.2022 року № 330, від 21.06.2023 року № 176, від 04.09.2023 року № 255, від 20.05.2024 року № 127, від 27.06.2024 року № 162, від 08.07.2024 року № 171.
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 23.08.2024 р. № 214, припинено (розірвано) контракт позивача про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 23.08.2024 № 214 позивачу додаткова відпустка як учаснику бойових дій строком 14 днів у 2023, 2024 роках не надавалася, компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2023, 2024 роки підлягала виплаті на підставі пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 5 розділу ХХХІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам № 200.
Як зазначено у довідці про доходи від 02.12.2024 року № 936, нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення (у тому числі, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги на оздоровлення) у спірний період з 29.10.2021 по 23.08.2024 включно здійснювалось, виходячи із прожиткового мінімуму на 01.01.2018 в розмірі 1762,00 грн., що не заперечується відповідачем.
Колегія суддів зазначає, у період з 29.10.2021 по 23.08.2024 існували підстави для розрахунку грошового забезпечення позивача з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт (з 01.01.2021 – 2270,00 грн, з 01.01.2022 – 2481,00 грн, з 01.01.2023 – 2684,00 грн, з 01.01.2024 – 2920,00 грн), адже з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно з якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік.
Зазначена правова позиція узгоджується із постановами Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, від 12.09.2022 у справі № 500/1813/21, від 17.02.2026 у справі 520/5814/24.
Водночас, вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо неналежного обчислення і виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Так, згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії україни (по стройовій частині) від 23.08.2024 № 214 та довідкою про доходи № 936 від 02.12.2024, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 , позивачу одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби не нараховувалася та не виплачувалася.
На виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2026 у справі № 520/32464/24 відповідачем було повідомлено суд, що у Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України відсутні відомості щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для нарахування позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, оскільки така допомога позивачу не нараховувалася та не виплачувалася.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що пунктами 1, 2 розділу ХХІІІ Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до розділу XXXI (пункт 6) Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі – Порядок № 260), розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Отже, для розрахунку грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток враховується місячне грошове забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, з 29.10.2021 по 23.08.2024 виникли підстави для нарахування позивачу грошового забезпечення (у тому числі щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавкок, доплат, підвищень та премій), компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги на оздоровлення), виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що розрахунок грошового забезпечення позивача після 20.03.2023 має здійснюватися виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом та відповідний календарний рік, знайшли підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову щодо вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо обчислення і виплати позивачу грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), грошову допомогу на оздоровлення, з 20.05.2023 по 23.08.2024 включно без множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за період з 20.05.2023 по 31.08.2024 включно грошове забезпечення, а також компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704, із прийняттям нової постанови про задоволення позову в цій частині.
Стосовно перерахунку та виплати позивачу компенсації за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) з обчисленням її суми, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», колегія суддів зазначає таке.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова №168), в пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Державної прикордонної служби, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000,00 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
При цьому, частиною 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ, зокрема, закріплено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Колегія суддів зазначає, що положення частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ є відсилочними, оскільки розміри грошового забезпечення визначає Кабінет Міністрів України, а право визначити порядок виплати грошового забезпечення законодавець, зокрема, делегував Міністру оборони України.
Такими нормативно-правовими актами є постанова КМУ №704, якою, з-поміж іншого, передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, крім посадового окладу; окладу за військовим званням включає і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та Порядок №260.
Отже, за своєю правовою природою, щомісячна додаткова винагорода, запроваджена постановою КМУ №168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час воєнного стану.
Дана позиція міститься у постановах Верховного Суду від 23.09.2024 у справі № 260/8841/23, від 30.10.2025 у справі №240/3749/24.
При цьому, як було зазначено вище, згідно з підпунктом 6 розділу ХХХІ Порядку №260, розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, крім винагород з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Отже, підпункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 не містить жодних застережень щодо заборони урахування винагород до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір такої компенсації.
Навпаки, за приписами указаної норми до такого розрахунку включено щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. Тому при обчисленні розміру компенсації за невикористані дні відпусток, відповідач був зобов`язаний урахувати суму винагороди, яку позивач отримував перед звільненням.
Відповідні висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 08.08.2024 у справі №240/26703/23, від 23.09.2024 у справі № 240/32125/23.
Як встановлено з матеріалів справи, відповідно до довідки про доходи від 02.12.2024 року № 936, позивачу у березні 2022 року, з травня 2022 року по червень 2023 року, з вересня 2023 року по квітень 2024 року, у липні-серпні 2024 року виплачувалась щомісячна додаткова винагорода згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Таким чином, колегія суддів доходить висновку про те, що додаткова винагорода, запроваджена постановою КМУ №168 є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, що відповідно до довідки про доходи від 02.12.2024 року № 936 виплачувалась позивачу у зазначені періоди.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказана винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача (як розрахункової величини), з якого обчислюється розмір компенсації за всі невикористані ним дні оплачуваних відпусток.
Однак, стосовно позовних вимог нарахувати та виплатити грошове забезпечення та додаткові види грошового забезпечення, у тому числі щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення з 29.10.2021 по 23.08.2024 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, колегія суддів зазначає наступне.
06.12.2016 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII (далі – Закон № 1774-VIII), який набрав чинності 01.01.2017.
Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій (зі змінами, внесеними згідно із Законом від 19.12.2019 № 410-IX).
До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017 (зі змінами, внесеними згідно із Законом від 15.05.2018 № 2415-VIII).
Згідно з пунктом 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Як свідчить зміст Закону № 1774-VIII, ним була змінена розрахункова величина з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися для обчислення всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також для обчислення інших платежів та санкцій, та внесені такі зміни до низки законів України, зокрема, але не виключно, в Земельний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Кримінальний процесуальний кодекс України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закон України «Про підвищення престижності шахтарської праці», Закон України «Про Державний земельний кадастр», Закон України «Про судовий збір», Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Закон України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до наведених вище положень Закону № 1774-VIII законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат як розрахункову величину мінімальну заробітну плату; по-друге, чітко передбачив, що для визначення таких виплат застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 1 січня відповідного календарного року.
Даний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 240/19227/21, постановах Верховного Суду від 23.10.2025 у справі №320/7475/23, від 15.07.2025 у справі № 460/7170/24.
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21 вказав, що положеннями пункту 3 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII встановлено обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, перевагу належить віддати саме положенням закону як акту права вищої юридичної сили.
Таким чином, за загальним правилом дії норм права у часі, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ, яким установлено розрахункову величину для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення приміток Додатку 1, 14 Постанови № 704 щодо обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають.
Оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень та премій), компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення з 29.10.2021 по 23.08.2024 у розмірі не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що зазначені вище позовні вимоги протирічать чинному законодавству та не можуть бути задоволені, знайшли підтвердження в ході розгляду колегією суддів.
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що військовослужбовець, який звільняється зі служби, для отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки має звернутися з відповідним рапортом на ім`я командира військової частини, оскільки відсутність такого рапорту не звільняє відповідача від обов`язку перерахунку та виплати позивачу компенсації за невикористані ним дні оплачуваних відпусток.
З приводу доводів відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, колегія суддів зазначає таке.
Приписами частин третьої і п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, повязаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 02.08.2023 у справі № 380/17776/22.
При цьому, статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, перебіг звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, слід розраховувати з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12.05.2025 року у справі № 360/324/24.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками, колегія суддів доходить висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норми статті 116 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюється на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18.
У ході розгляду справи колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 у період з 29.10.2021 по 23.08.2024 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, що підтверджується витягами з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 29.10.2021 року № 259, від 21.06.2022 року № 165, від 30.11.2022 року № 330, від 21.06.2023 року № 176, від 04.09.2023 року № 255, від 20.05.2024 року № 127, від 27.06.2024 року № 162, від 08.07.2024 року № 171.
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 23.08.2024 р. № 214, припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , який звільнений наказом командувача Національної гвардії України від 02.08.2024 р. № 208 о/с відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України, без права носіння військової форми одягу, за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці).
При цьому, відповідачем до суду першої інстанції було надано довідку про доходи від 02.12.2024 № 936, яка містить відомості щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення (у тому числі, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення) у спірний період з 29.10.2021 по 23.08.2024.
Як встановлено з довідки про доходи від 02.12.2024 № 936, нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення (у тому числі, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги на оздоровлення) у спірний період з 29.10.2021 по 23.08.2024 включно здійснювалось, виходячи із прожиткового мінімуму на 01.01.2018 в розмірі 1762,00 грн. та без врахування сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, що не заперечується відповідачем.
Виходячи з наведеного, колегія суддів звертає увагу, що на день прийняття наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 23.08.2024 р. № 214 про виключення позивача зі складу військової частини відповідач не здійснив виплати за всіма видами належного позивачу грошового забезпечення в належному розмірі та не повідомив позивача про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивачем не було пропущено строк звернення до суду з даним спором, адже позивач не отримував при звільненні письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми, відповідна довідка відповідачем була складена лише 02.12.2024 року № 936 та надана до суду першої інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги з приводу пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом не знайшли підтвердження в ході розгляду колегією суддів.
Щодо доводів відповідача про відсутність у нього повноважень здійснювати перерахунок грошового забезпечення своїх військовослужбовців, неналежності відповідача у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею Закону України «Про Національну гвардію України» від 13.03.2014 № 876-VII (далі – Закон № 876-VII), Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України.
Частиною 1 статті 6 Закону № 876-VII встановлено, що військово-політичне та адміністративне керівництво Національною гвардією України здійснює Міністр внутрішніх справ України.
Відповідно до статті 22 Закону № 876-VII, фінансування діяльності Національної гвардії України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, не заборонених законом.
Статтею 23 Закону № 876-VII визначено, що матеріально-технічне забезпечення органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України, з`єднань, військових частин і підрозділів, вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я, установ Національної гвардії України здійснюється головним органом військового управління Національної гвардії України та іншими органами виконавчої влади через відповідні військові частини Національної гвардії України в межах коштів, передбачених на зазначені цілі.
Положеннями пункту 3 розділу «І. Загальні положення» наказу Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 № 200 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.04.2018 за № 405/31857 (далі – Інструкція), закріплено, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується у військових частинах за місцем служби, крім тих, які зараховані на фінансове забезпечення до інших військових частин за дозволом командувача Національної гвардії України.
Згідно з пунктом 1 розділу «II. Оклади за військовими званнями» Інструкції, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, виплачуються оклади за військовими званнями в розмірах, визначених у додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (зі змінами) (далі – Постанова № 704).
Відповідно до пункту 1 розділу «ІV. Посадові оклади осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом» Інструкції, посадові оклади особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, виплачуються залежно від обійманих ними посад і тарифних розрядів, передбачених штатом військової частини.
Отже, зазначені вище положення наказу Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 № 200 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.04.2018 за № 405/31857, свідчать про наявність у військових частин Національної гвардії України повноважень щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовцям у розмірах, визначених Постановою № 704.
Приписами пункту 2.3 розділу «ІІ. Завдання та функції військових частин» Положення про військові частини і підрозділи з охорони громадського порядку Національної гвардії України, затвердженого наказом Міністерства внутрішіх справ України від 16.06.2014 № 567 (далі – Положення), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.07.2014 року за № 729/25506, військові частини відповідно до покладених на них завдань та функцій зобов`язані: 19) забезпечувати правовий і соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей і працівників військової частини; 31) здійснювати забезпечення особового складу та підпорядкованих підрозділів фінансовими, матеріальними та іншими ресурсами, уживати заходів щодо забезпечення будівництва, реконструкції, утримання, експлуатації та ремонту житлового фонду, об`єктів військового призначення; 32) організовувати ведення бухгалтерського обліку фінансово-господарських операцій військової частини.
Згідно з пунктом 3.5 розділу «ІІІ. Організація управління і забезпечення діяльності військових частин» Положення, командир військової частини: відповідає за бойову та мобілізаційну готовність, успішне виконання військовою частиною службово-бойових завдань, бойову та спеціальну підготовку, морально-психологічний стан особового складу, внутрішній порядок, збереження озброєння, військової техніки та інших матеріальних засобів військової частини, технічне, матеріальне, медичне, фінансове забезпечення, соціальний та правовий захист військовослужбовців військової частини та членів їх сімей.
Пунктом 5.5 розділу «V. Фінансове та матеріально-технічне забезпечення військових частин» Положення, матеріально-технічне забезпечення військових частин здійснюється головним органом військового управління Національної гвардії України та іншими органами виконавчої влади через відповідні військові частини Національної гвардії України в межах коштів, передбачених на зазначені цілі.
Таким чином, згідно з Положенням про військові частини і підрозділи з охорони громадського порядку Національної гвардії України, затвердженим наказом Міністерства внутрішіх справ України від 16.06.2014 № 567, на військові частини і підрозділи з охорони громадського порядку Національної гвардії України покладено обов`язки матеріально-фінансового характеру, соціального і правового захисту військовослужбовців.
Судовим розглядом установлено, що Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України є військовою частиною з охорони громадського порядку та безпеки, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань.
Згідно з довідкою про доходи від 02.12.2024 року № 936, виданою фінансовим відділенням Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення (у тому числі щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення) у спірний період з 29.10.2021 по 23.08.2024 включно здійснювалось, виходячи із прожиткового мінімуму на 01.01.2018 в розмірі 1762,00 грн. та без врахування сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, що не заперечується відповідачем.
Колегія суддів зазначає, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.
Вищевказана позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.09.2022 у справі № 120/5485/21-а.
Виходячи з наведеного вище, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача щодо відсутності у нього повноважень здійснювати перерахунок грошового забезпечення своїх військовослужбовців, неналежності відповідача у даній справі та вказує, що зазначені повноваження є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про задоволення позовних вимог у частині обчислення і виплати позивачу грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, за спірний період з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, нарахування і виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, а також відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог за період з 20.05.2023 по 23.08.2024, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача та позивача знайшли часткове підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з частинами 1-4 статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною 1 статті 317 КАС України, підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина 4 статті 317 КАС України).
З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . 
Керуючись ст.ст. 139, 229, 240, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України – задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 у справі № 520/32464/24 –скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, за період з 29.10.2021 по 23.08.2024 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, та множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 29.10.2021 по 23.08.2024 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що полягає у невключенні до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації при звільненні за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2023 та 2024 роки.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2023 та 2024 роки, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Т.С. Перцова