ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 644/2676/23
провадження № 51-4988км24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 
захисника 
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_5 
засудженої
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 
прокурора ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 1 серпня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, жительки АДРЕСА_1 , 
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 1111 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини
За вироком Орджонікідзевського (наразі Індустріального) районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 5 ст. 1111 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування на строк 12 років без конфіскації майна.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 визнано винуватою в колабораційній діяльності, вчиненій за обставин, детально викладених у вироку. 
Як установив суд, наприкінці червня 2022 року на тимчасово окупованій території смт Шевченкове Куп`янського району Харківської області громадянка України ОСОБА_6 добровільно зайняла в окупаційній адміністрації держави-агресора посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, зокрема виконувала обов`язки (далі - в.о.) завідуючої Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) військово-цивільної адміністрації Куп`янського району Харківської області (Шевченківське відділення) (далі - ТЦ). Тоді ж засуджена реалізовувала рішення керівництва військово-цивільної адміністрації на окупованій території смт Шевченкове, брала участь у нарадах керівництва, проводила збори підлеглих працівників, організовувала прийом на роботу до ТЦ місцевих мешканців, отримувала гуманітарну допомогу від окупаційної влади та газети «Харків Z» для розповсюдження серед підлеглих та підопічних, складала документи, графіки роботи працівників, у її присутності здійснювалася оплата праці в російських рублях, а також виконувала інші дії згідно зі своїми функціональними обов`язками.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 1 серпня 2024 року залишив без змін указаний вирок.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, за її змістом, захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що провадження було здійснено неповно, з істотними порушеннями вимог указаного Кодексу. За твердженням скаржниці, у цій справі всупереч приписам ст. 91 КПК не з`ясовано обставин, які підлягають доказуванню, зокрема щодо фактичної наявності посади в.о. завідуючої ТЦ та добровільності її зайняття засудженою з огляду на примусове залучення осіб до роботи впродовж окупації та ст. 51 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни (далі - Женевська конвенція). Також звертає увагу на розбіжності в представлених стороною обвинувачення документах, у котрих зазначено різні посади. Як наполягає захисник, згаданий центр не мав статусу новоствореного органу, ОСОБА_6 була змушена ходити на роботу, продовжуючи працювати бухгалтером. Уважає, що зібрані фактичні дані не отримали належної оцінки, унаслідок чого неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність й необґрунтовано призначено покарання. На переконання авторки скарги, винуватості засудженої у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 1111 КК не доведено, а протилежні висновки йдуть у розріз зі ст. 17 КПК. 
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) засуджена та захисник підтримали подану скаргу, прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК Суд переглядає оспорювані рішення в межах касаційної скарги, під час касаційної процедури не досліджує доказів, не вирішує питання про їх достовірність, не ревізує повноти розгляду та фактичних обставин справи; здійснюючи провадження й перевіряючи правильність застосування норм права, виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій. 
У поданій касаційній скарзі, серед іншого, заперечуються повнота судового розгляду й установлені фактичні обставини, що не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою. 
За приписами статей 370, 419 КПК рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі належить зазначити підстави, з яких подану скаргу визнано необґрунтованою. Апеляційний розгляд здійснюється з урахуванням статей 404, 405, 407 цього Кодексу.
Цих законодавчих приписів апеляційний суд додержав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, окрім прокурора, вирок оскаржили в апеляційному порядку засуджена та її захисник. Останні в поданих апеляційних скаргах заперечували законність указаного рішення, наполягали на його скасуванні й призначенні нового розгляду в суді першої інстанції.
За наслідками здійснення провадження суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими скарги сторони захисту і залишив їх без задоволення.
Переглянувши у змагальній процедурі оспорюваний вирок, апеляційний суд установив, що висновки місцевого відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину доведено зібраними в справі доказами, безпосередньо дослідженими й оціненими відповідно до ст. 94 КПК.
Відхиляючи доводи про незаконність засудження ОСОБА_6 , апеляційний суд у своєму рішенні навів і проаналізував показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ; фактичні дані, що містяться в протоколах огляду документів від 27, 30 січня 2023 року та отримання зразків підпису ОСОБА_6 від 11 квітня 2023 року, у висновку експерта від 5 травня 2023 року № 40 та в інших документах, зміст яких відображено у вироку й ухвалі.
Переконливих і достатніх аргументів, які б свідчили про те, що, ревізуючи вирок й погоджуючись із викладеними в ньому висновками, суд апеляційної інстанції не додержав статей 17, 84-86, 91 КПК, у касаційній скарзі не наведено. 
Усупереч посиланням захисника, доводи про відсутність у діянні засудженої складу передбаченого ч. 5 ст. 1111 КК злочину через зайняття посади внаслідок примусу апеляційний суд ретельно перевірив і вмотивовано визнав неспроможними. 
За матеріалами справи  ОСОБА_6 не заперечувала факту зайняття посади у створеній державою-агресором окупаційній адміністрації, однак наполягала на тому, що через погрози та застосування насильства, відсутність можливості виїхати на підконтрольну Україні територію, вона не мала іншого вибору, ніж погодитися працювати й виконувала обов`язки бухгалтера. 
Спростовуючи таку версію засудженої, проаналізувавши показання допитаних місцевим судом свідків сторони захисту - ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , апеляційний суд з`ясував, що їх свідчення не підтверджують погроз ОСОБА_6 , адже не стосуються подій, які відбулися наприкінці червня 2022 року, звідси, і не доводять зайняття засудженою посади в окупаційній адміністрації через примус. 
Разом із цим було слушно зважено на те, що ОСОБА_6 не намагалася виїхати з тимчасово окупованої території. 
Водночас, визнаючи неприйнятними твердження засудженої про відсутність у неї можливості відмовитися від співпраці з окупантами, суд апеляційної інстанції обґрунтовано послався на показання свідків: ОСОБА_11 , котра повідомила, що вона обіймала посаду до призначення ОСОБА_6 і не погодилася працювати директором незаконно створеного центру соціальних послуг, а потім виїхала до м. Полтави; ОСОБА_17 , згідно з якими люди могли виїжджати на підконтрольну Україні територію. 
На користь рішення суду про необхідність відхилення позиції засудженої стосовно примушування зайняти посаду свідчить також відсутність у справі даних, які би підтверджували, що вона після звільнення тимчасово окупованої території зверталася до компетентних органів із заявою про застосування до неї з боку окупаційної влади заходів фізичного й психологічного характеру. Немає таких відомостей і в касаційній скарзі.
За правовим унормуванням фізичний або психічний примус належить до обставин, що виключають кримінальну протиправність діяння. Згідно зі ст. 40 КК не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, учинена під безпосереднім впливом фізичного примусу, унаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками; питання про перебування особи під психічним примусом вирішується відповідно до положень ст. 39 цього Кодексу, котрі визначають ознаки крайньої необхідності. За вказаною нормою кримінальна відповідальність виключається у двох випадках: 1) діяння було спрямоване на усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності; 2) унаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, що загрожувала, особа, яка перевищила межі крайньої необхідності, не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці.
Проте в справі, що розглядається, не встановлено обставин, які в юридичному аспекті виключають кримінальну протиправність діяння. Тож засуджена могла керувати своїми вчинками, не зазнаючи фізичного або психічного примусу, який би виключав наявність вини у формі умислу, а висновок апеляційного суду про добровільність зайняття ОСОБА_6 посади узгоджується із законодавчим унормуванням.
У контексті окресленого не є релевантним посилання захисника на ст. 51 Женевської конвенції, адже судом було встановлено, що ОСОБА_6 добровільно співпрацювала з окупаційною владою держави-агресора.
Не залишилися без оцінки й відповіді суду аргументи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не обіймала посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій. За результатами перевірки наявних у справі доказів апеляційний суд дійшов протилежного висновку. 
При цьому згаданий суд урахував показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , згідно з якими ОСОБА_6 під час окупації смт Шевченкове працювала на посаді в. о. завідуючої ТЦ, надавала вказівки підлеглим, які звітували перед нею про виконану роботу, керувала розподілом гуманітарної допомоги, розповсюджувала листівки, організовувала прийом на роботу до центру нових працівників, обговорювала з підлеглими питання оплати праці в рублях.
Крім того, апеляційний суд узяв до уваги представлені в справі документи. На відміну від міркувань захисника, за штатним розкладом ТЦ єпосада директора; за змістом протоколів огляду від 27 та 30 січня 2023 року, у пояснювальній записці від імені ОСОБА_6 як директора, викладеній російською мовою, зазначено про складання штатного розкладу ТЦ стосовно прийнятих співробітників; подання на виплату заробітної плати й табель обліку робочого часу за серпень 2022 року підписано ОСОБА_6 як в.о. завідуючої ТЦ, а факт виконання підпису засудженою підтверджено почеркознавчою експертизоювід 5 травня 2023 року № 40.
Щодо посилання в касаційній скарзі на розбіжності в назвах незаконно створеного органу та посади засудженої, то такі недоліки оформлення документів самі собою в розумінні ст. 87 КПК не перекреслюють допустимості доказів і не ставлять під сумнів зайняття ОСОБА_6 керівної посади в окупаційній адміністрації. 
Диспозиція ч. 5 ст. 1111 КК визначає кримінальну караність добровільного зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора. Склад цього злочину є формальним.
Правосуддя здійснюється на основі Конституції і законів України (ч. 2 ст. 48 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів») і жоден суд не наділений повноваженнями змінювати чи інакше трактувати норму матеріального права, ніж законодавець.
Тому за встановлених фактичних обставин кримінального провадження суд апеляційної інстанції правильно погодився з кваліфікацією вчиненого ОСОБА_6 діяння за ст. 1111 КК. Така юридична оцінка узгоджується з практикою Суду (див., наприклад, постанови від 31 січня, 3 грудня 2024 року, 29 січня, 6 та 13 лютого 2025 року в справах № 638/5446/22, 383/426/23, 202/3884/23, 161/9079/23, 185/2163/23 відповідно).
Варто також зауважити, що в ст. 415 КПК міститься вичерпний перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, наявність яких сторона захисту в апеляційних скаргах не обґрунтувала, не було їх встановлено і в ході апеляційного провадження. Тож, відмовляючи у задоволенні вимоги про скерування справи до місцевого суду, апеляційний суд діяв відповідно до положень процесуального закону. 
Аргументів щодо несправедливості застосованого до засудженої заходу примусу в поданій касаційній скарзі не міститься.
Постановлена ухвала апеляційного суду відповідає положенням статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оспорюваного рішення і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, про що йдеться в касаційній скарзі, Суд не встановив.
Отже, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 1 серпня 2024 року стосовно  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_20