ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

15 квітня 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 716/1396/24
провадження № 22-ц/822/532/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 
апеляційна скарга  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2025 року та на додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 січня 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я. С.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 .
Просив суд: 
– визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, загальною площею 297,90 кв. м., житловою площею 133 кв. м., який розташований на АДРЕСА_1 .
– визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку, загальною площею 297,90 кв. м., житловою площею 133 кв. м., який розташований на АДРЕСА_1 .
– визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 житлового будинку, загальною площею 297,90 кв. м., житловою площею 133 кв. м., який розташований на АДРЕСА_1 .
– припинити право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.
Позов обґрунтований тим, що в період з 1996 року по 2002 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 
В 2007 році відповідачка купила житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 . 
В подальшому в 2010 році сторони повторно зареєстрували шлюб в якому перебували до 2024 року. 
Після повторної реєстрації шлюбу сторони дійшли згоди щодо будівництва нового житлового будинку за вищевказаною адресою. У зв`язку із цим відповідачка отримала дозвіл на проведення будівельних робіт та в серпні 2010 розпочали будівництво. 
Цього ж року вони вимурували перший поверх та залили монолітне перекриття. В 2012 році домурували будинок та накрили дах метало профілем. Протягом 2014-2015 років поставили вікна та вхідні двері. В 2017-2018 роках вони залили чорнову стяжку на підлозі, провели електрику та зробили опалення. Тоді ж зробили і внутрішню штукатурку стін. Протягом 2020-2021 років зробили зовнішнє оздоблення фасаду, забетонували основу для паркану, провели малярні роботи та в 2023 році залили основу під декоративну бруківку. 
При цьому позивач вказував на те, що на проведення будівельних робіт витрачались спільні кошти, однак не заперечував, що більшу частину грошових коштів вкладала саме відповідачка ОСОБА_2 .
Відповідно до статей 60, 61 СК України житловий будинок, загальною площею 297,90 кв. м., житловою площею 133 кв. м., який розташований на АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя.
Оскільки відповідачка відмовляється в добровільному порядку провести поділ майна, яке є їх спільною сумісною власністю, позивач змушений звернутися з позовом до суду.
Короткий зміст рішення суду інстанції
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.
Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, загальною площею 297,90 кв. м., житловою площею 133 кв. м., який розташований на АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку, загальною площею 297,90 кв. м., житловою площею 133 кв. м., який розташований на АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 житлового будинку, загальною площею 297,90 кв. м., житловою площею 133 кв. м., який розташований на АДРЕСА_1 .
Припинено право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.
Рішення суду мотивоване тим, що конструкція норми статті 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
У цій справі позивачем доведено, а натомість відповідачкою не спростовано, факт спільності набуття спірного майна подружжям. Це насамперед підтверджується тим, що сторони мали сталі та легальні джерела доходу, займалися проведенням будівельних та ремонтних робіт. Відповідач ОСОБА_2 не спростувала тієї обставини, що позивач перебував на спірному об`єкті «як на роботі» (з її слів). Тобто, останній на регулярній основі контролював проведення будівельних робіт, займався підбором та підшукуванням майстрів, частково проводив оплату робіт та придбання будівельних матеріалів.
Сама та обставина, що відповідачка ОСОБА_2 витрачала більше грошових коштів на проведення будівництва не спростовує презумпції спільної сумісної власності набутого майна.
Надаючи оцінку показам свідків, суд вказав на те, що більшість з них не є визначальними для вирішення спору, оскільки стосуються проведення оздоблювальних робіт на спірному об`єкті. Відтак не можуть бути покладені в основу прийнятого рішення.
Натомість свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили активну участь позивача ОСОБА_1 в процесі будівництва спірного майна, в тому числі особистою участю та фінансуванням. Покази інших свідків таких фактів не спростували.
Додатковим рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову у сумі 5 611 гривень 16 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 40 000 гривень в рахунок компенсації судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить:
– рішення суду першої інстанції від 13 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові;
– додаткове рішення суду першої інстанції від 08 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у стягненні з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу за наслідками розгляду справи у суді першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги
ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що земельна ділянка, на якій здійснено будівництво спірного житлового будинку придбана у період коли сторони не перебували у шлюбі, а отже, є її особистою приватною власністю.
Окрім цього, суд першої інстанції також не врахував, що у разі придбання майна хоч і в період шлюбу, але за особисті кошти подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт набуття у власність спірного житлового будинку в період перебування сторін у шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до спільної сумісної власності подружжя.
В цій частині судом також не враховано, що з 2011 року між сторонами фактично припинено шлюбні відносини.
Суд першої інстанції, дійшовши до висновку про наявність у сторін сталого та регулярного доходу, не вказав на наявність в матеріалах справи жодного доказу, який би підтверджував наявність у ОСОБА_1 коштів та джерела їх отримання, які б надавали йому змогу фінансувати будівництво спірного житлового будинку у період з 2011 по 2017 роки.
Крім того, з січня 2015 року єдиним джерелом доходу позивача є пенсія. Допитані у судовому засіданні свідки також підтвердили ту обставину, що будівництво житлового будинку велося за кошти відповідачки.
Суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув, в зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про здійснення будівництва житлового будинку за спільні кошти подружжя, і як наслідок поширення на це майно правового режиму спільного сумісного майна подружжя.
В частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 вказувала на те, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою. Тож у разі оскарження додаткового рішення, яким, зокрема, вирішено питання про судові витрати, результат такого оскарження залежить від результату вирішення судом спору по суті пред`явленого позову.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 у відзиві просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує на те, що судом першої інстанції правильно встановлено ту обставину, що будівництво спірного житлового будинку здійснено у період перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти подружжя.
Сам факт понесення витрат на будівництво будинку у більшому розмірі не є підставою для визнання його особистою приватною власністю відповідачки.
За таких обставин, вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позову.
В частині оскарження додаткового рішення вказує на те, що суд першої інстанції на підставі поданих стороною доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 40 000 гривень.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Як вбачається з витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 05 червня 2024 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 06 серпня 1996 року по 23 січня 2002 року та в подальшому повторно зареєстрували шлюб 16 червня 2010 року.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2024 року, яке набрало законної сили 23 листопада 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
20 вересня 2007 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,07 га, кадастровий номер 7321510100:03:017:0022, цільове призначення земельної ділянки – для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Факт набуття ОСОБА_2 у власність вищевказаного нерухомого майна підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 26 грудня 2007 року.
Згідно з технічним паспортом від 03 червня 2024 року на садибу, яка розташована на АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 , загальна площа житлового будинку складає 297,90 кв. м., з яких житлова площа – 133,4 кв. м. В У вказаному технічному паспорті роком спорудження\реконструкції значиться 2017 рік. 
Аналогічна інформація щодо року побудови, а також площі зазначеного об`єкта нерухомого майна міститься і в довідці-характеристиці КП «Заставнівське бюро технічної інвентаризації» від 10 червня 2024 року№ 874.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 липня 2024 року право власності на житловий будинок загальною площею 297,90 кв. м., житловою площею 133 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 26 грудня 2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень КП «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу» Чернівецької області.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Щодо вирішення позовної вимоги про поділ нерухомого майна
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).
Частина третя статті 368 ЦК України, частина перша статті 60 СК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (стаття 57 СК). У разі виникнення спору з цього приводу, має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
Як вбачається зі змісту заяв по суті спору, в тому числі апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, сторонами не оспорюється факт набуття відповідачкою земельної ділянки у 2007 році, тобто у період коли сторони не перебували у шлюбі, так і здійснення будівництва спірного нерухомого майна у період 2011-2017 років.
Відповідно до наявного в матеріалах справи технічного паспорту від 03 червня 2024 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 липня 2024 року, як об`єкт права власності спірний житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером 7321510100:03:017:0022, у своїй сукупності є садибою.
Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати усе спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Як зазначалося вище згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з нормами статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 711/2195/20 (провадження № 61-14064св23).
Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23) вказав на те, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов.
Згідно зі статтею 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.
Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
За відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та Верховний суд у постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 639/11/20 (провадження № 61-6454св24).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що сама по собі реєстрація майна, набутого під час шлюбу, на одного з подружжя, не змінює його статусу спільної сумісної власності. Це означає, що таке майно належить обом із подружжя, незалежно від того, на кого з них зареєстроване право власності (див., зокрема постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 639/5409/18).
Отже реєстрація права власності 26 грудня 2017 року на спірне нерухоме майно лише за ОСОБА_2 не свідчить про те, що вона була його одноосібним власником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення судом першої інстанції надано належну оцінку як обставинам наявності у ОСОБА_1 самостійного доходу, так і наявності у нього захворювання, у зв`язку з яким йому у 2015 році встановлено другу групу інвалідності безстроково.
Також позивачем не заперечувалася та обставина, що ОСОБА_2 вкладала більшу частину коштів на будівництво житлового будинку, однак ця обставина не змінює правову природу цих коштів як спільної сумісної власності подружжя у розумінні статті 61 СК України.
Надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, в тому числі й показам свідків, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується й суд апеляційної інстанції, про те, що спірне нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя. У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 не спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на неї.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки сторони не дійшли згоди щодо поділу майна наявні підстави для визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину вказаного майна без його реального поділу, залишивши при цьому житловий будинок у спільній частковій власності подружжя.
В свою чергу апеляційний суд, вважає помилковими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про здійснення будівництва спірного нерухомого майна за її особисті кошти, отримані у результаті здійснення незалежної професійної діяльності, виходячи з наступного.
Відповідно до часин, першої другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню (частина третя статті 57 СК України).
Верховний Суд вже неодноразово формулював висновок про те, що кошти отримані одним з подружжя за рахунок доходів від своєї підприємницької діяльності є спільною сумісною власністю подружжя (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), постанову Верховного Суду від 10 березня 2020 року у справі № 639/739/16-ц (провадження № 61-9261св19)).
Також помилковими є аргументи апеляційної скарги про те, що більшість коштів на будівництво спірного нерухомого майна одержано ОСОБА_2 від сестри ОСОБА_3 за договорами позик, і як наслідок такі кошти є особистою приватною власністю.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15, постанову Верховного Суду від 02 квітня 2020 року в справі № 638/17330/16-ц).
Отже, у разі отримання в борг за договорами позик грошових коштів, які в подальшому були спрямовані на будівництво спірного житлового будинку, ОСОБА_2 не позбавлена можливості захистити своє право. Разом з цим отримання грошових коштів в борг та їх використання в інтересах сім`ї – здійснення будівництва житлового будинку, щодо якого між подружжям виник спір про поділ, не впливає на правовий режим такого майна як спільного сумісного.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції обставини припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами у період, коли здійснювалося будівництво спірного нерухомого майна.
В постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 (провадження № 61-18866св21), на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, зроблено висновок, що «при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю».
Припинення шлюбу це юридичний факт, з настанням якого припиняються правовідносини, що виникають між подружжям з юридичного факту державної реєстрації шлюбу. Воно обов`язково має бути оформлене за правилами, встановленими сімейним законодавством, тобто за допомогою провадження реєстрації в органах РАЦСу. До того часу, поки вона не здійснена, особи, що одружилися, визнаються чоловіком і дружиною, незалежно від часу фактичного припинення подружніх стосунків між ними. Добровільність як один із принципів союзу чоловіка і дружини означає також вільне волевиявлення осіб на припинення шлюбу. Однак, на відміну від вступу в шлюб, де потрібна обов`язкова згода обох з подружжя, розірвання шлюбу допускає варіант одностороннього виходу зі шлюбного союзу. Слід врахувати, що припинення шлюбу – припинення відносин подружжя, що виникли із зареєстрованого шлюбу.
Отже, сам по собі факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебували в зареєстрованому шлюбі, їхні розлади в сім`ї, сварки в родині, не припиняє їхніх взаємних прав та обов`язків як подружжя, передбачених законодавством, як і безумовно не свідчить про припинення фактичних шлюбних відносин.
У цій справі покази свідків не дають можливості достовірно встановити час фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, оскільки такі покази ґрунтуються на їх суб`єктивному сприйнятті та повною мірою не виключають наявність спільних прав та обов`язків притаманних подружжю.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2024 року у справі № 716/1951/24, яким розірвано шлюб між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , час припинення шлюбних відносин не встановлений.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У цій частині колегія суддів враховує, що  ОСОБА_2 із позовом до  ОСОБА_1 у справі № 716/1951/24 про розірвання шлюбу, у якому вказувала на припинення фактичних шлюбних відносин починаючи з 2011 року, звернулася лише у вересні 2026 року, тобто після пред`явлення у червні 2026 року ОСОБА_1 позову у цій справі.
У справі, яка переглядається апеляційним судом,  ОСОБА_2 не навела переконливих аргументів та не надала належних та допустимих доказів припинення фактичних шлюбних відносин із позивачем у 2011 році, так і підстав, на яких таке твердження обґрунтовувалося, зокрема, вчинення позивачем фізичного насильства по відношенню до відповідачки.
Щодо позовних вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та припинення право спільної сумісної власності сторін на відповідне нерухоме майно за наслідком його поділу
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08, 09, 22 лютого 2022 року у справах № 209/3085/20, у справі № 910/6939/20, у справі № 761/36873/18 та ін.).
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.
Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)70 вказала на те, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі.
Оскільки колишня дружина не спростувала презумпції спільної сумісної власності на садибу, яка розташована на АДРЕСА_1 , суд першої інстанцій правильно поширив режим спільної сумісної власності на це майно. Однак помилковим є висновок суду про необхідність задоволення вимог про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном, як і припинення права спільної сумісної власності.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Тобто припинення права спільної сумісної власності на майно за наслідком його поділу між подружжям відбувається в силу вимог закону та не потребує окремої вказівки про це в рішенні суду.
Окрім Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.
З урахуванням вищевикладеного у задоволенні позовних вимог про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та припинення права спільної сумісної власності сторін на відповідне нерухоме майно слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції від 08 січня 2026 року
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.
Як встановлено судом апеляційної інстанції представник позивача Герегова Н. І. до ухвалення рішення у справі заявила клопотання в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у сумі 40 000 гривень, пов`язаних з розглядом справи.
В свою чергу представник відповідачки адвокат Рендюк Н. В. під час виступу в судових дебатах вказала, що вважає заявлений стороною позивача розмір судових витрат явно завищеним та просила його зменшити.
17 листопада 2025 року від представника позивача адвоката Герегової Н. І. до суду першої інстанції надійшла заява про ухвалення додаткового рішення.
Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений до відшкодування позивачем розмір витрат на правничу допомогу у сумі 40 000 гривень є співмірним з складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг, а також складністю справи.
Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Таке відшкодування судових витрат повинно здійснюватися відповідно до умов, підстав та у порядку, передбаченому Главою 8 Розділу I ЦПК України.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом з тим, у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до вказаної норми закону під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, у якій Велика Палата зробила наступні висновки.
Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Тому враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
З поданих до суду документів встановлено, що правнича допомога ОСОБА_1 у суді першої інстанції надавалася адвокатом Гереговою Н. І. на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 05 червня 2024 року та ордером.
Як вбачається з матеріалів справи представник Герегова Н. І. у порядку та строки, визначені частиною восьмою статті 141 ЦПК України, подала до суду з заву про ухвалення додаткового рішення та докази понесення витрат на правничу допомогу, а саме: розрахунок гонорару за надану правову допомогу, який є додатком до договору про надання правничої (правової) допомоги від 05 червня 2024 року.
Верховний Суд у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
– має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
– з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21, а також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
«… не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права».
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Як вбачається з розрахунку гонорару за надану правову допомогу, який є додатком до договору про надання правничої (правової) допомоги від 05 червня 2024 року, за погодженням сторін вартість однієї години роботи адвоката (з урахуванням технічних витрат) становить 2 000 гривень.
Також відповідно до вищевказаного розрахунку зміст правничої допомоги полягав у наступному:
– попередня консультація із клієнтом (1 година) – 2 000 гривень;
– опрацювання наданих документів, вивчення законодавства, аналіз судової практики, вивчення правових позицій Верховного Суду (4 години) – 8 000 гривень;
– підготовка позовної заяви, засвідчення копій, відправлення до суду сторонам (5 годин) – 10 000 гривень;
– участь у судових засіданнях, підготовка відповіді на відзив, клопотань про долучення доказів та виклик свідків, відзиву на позов третьої особи (за домовленістю сторін) – 20 000 гривень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Колегія суддів наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Представник ОСОБА_2  у судових дебатах заперечила щодо розподілу судових витрат у справі, з тих підстав, що заявлений іншою стороною до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та не був необхідним.
Відповідно до вимог пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК рішення суду першої інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) учасника справи, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання 
Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23).
Вирішуючи заяву  ОСОБА_1 суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не навів вмотивованого відхилення доводів відповідачки щодо невідповідності заявленого позивачем до відшкодування розміру витрат на правничу допомогу, обмежившись лише посиланням на те, що він є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг, а також складністю справи.
В свою чергу суд апеляційної інстанції визначаючись із розміром судових витрат, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, враховує, що підготовка позовної заяви у цій справі не потребували тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому, на переконання суду, час витрачений представником позивача (10 годин на консультацію із клієнтом, опрацювання наданих документів, вивчення законодавства, аналіз судової практики, вивчення правових позицій Верховного Суду, підготовку позовної заяви) не повною мірою відповідає обсягу наданих адвокатом послуг і є надмірним, ураховуючи, зокрема, фактичні питання які були поставлені перед судом. Суд вважає справедливим, за даних обставин, що витрачений адвокатом час не може перевищувати 5 годин, що виходячи із погодженої сторонами вартості години роботи адвоката становить 10 000 гривень.
В свою чергу колегія суддів не знаходить підстав для зменшення погоджених позивачем із адвокатом витрат на правничу допомогу у сумі 20 000 гривень, які безпосередньо пов`язані із розглядом справи та стосувались участі у судових засіданнях, підготовки клопотань та заяв з процесуальних питань.
У цій частині суд першої інстанції правильно виходив із того, що ця справа перебувала в провадженні суду більше одного року та у справі проведено більше десяти судових засідань.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що виходячи з критеріїв розумності, співмірності, реальності та пропорційності судових витрат та обставин даної справи (ціни позову, складності справи, наявності заперечень іншої сторони), судові витрати на правничу допомогу, які поніс позивач, і які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи у суді першої інстанції, підлягають зменшенню до 30 000 гривень.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем та відповідачкою у порядку поділу майна подружжя частки у праві власності на житловий будинок та про відмову у задоволенні інших двох позовних вимог. Тобто, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції позов задоволено на 33,33% (1 / 3 х 100).
З урахуванням вищенаведеного підлягає зміні мотивувальна, а також резолютивна частина оскаржуваного додаткового рішення суду від 08 січня 2026 року, яку слід викласти в наступній редакції: стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 9 999 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 13 листопада 2025 року в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя по 1/2 частки у праві власності на житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 , ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального прав, а тому його слід залишити без змін. 
Рішення суду першої інстанції в частині визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та припинення їх права спільної сумісної власності ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Додаткове рішення суду першої інстанції від 08 січня 2026 року частково ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому слід змінити його мотивувальну, виклавши її в редакції цієї постанови.
Також слід змінити резолютивну частину додаткового рішення суд, виклавши її в наступній редакції:
«Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 9 999 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції».
Щодо розподілу судових витрат 
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Предметом позову у справі є три вимоги майнового характеру: 1) визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя; 2) визнання за позивачем та відповідачкою у порядку поділу майна подружжя часток у праві власності на житловий будинок; 3) припинення право спільної сумісної власності сторін на житловий будинок.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем та відповідачкою у порядку поділу майна подружжя частки у праві власності на житловий будинок та про відмову у задоволенні інших двох позовних вимог. Тобто, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції позов задоволено на 33,33% (1 / 3 х 100).
За подання позову у цій справі ОСОБА_1 підлягав сплаті судовий збір у розмірі 11 222 гривні 32 (1 122 232,00 х 1%), однак позивач звільнений від сплати судового збору згідно із законом як особа з інвалідністю другої групи.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахування наведеного з ОСОБА_2 пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у сумі 3 740 гривень 40 копійок (11 222,32 х 33,33%).
За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 підлягав сплаті судовий збір у сумі 16 833 гривні 48 копійок, проте відповідачкою сплачено 16 833 гривні 50 копійок.
За наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції за правилом частини шостої статті 141 ЦПК України слід компенсувати  ОСОБА_2 судовий збір, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги, у сумі 11 222 гривні 88 копійок (16 833,48 х 66,67%).
Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За правилом частини десятої слід компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у сумі 7 482 гривні 48 копійок (11 222,88 – 3 740,40).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2025 року в частині визнання житлового будинку, який розташований на АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  на вказане нерухоме майно, скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2025 року в частині визнання за  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 права власності на частки у житловому будинку залишити без змін.
Змінити мотивувальну частину додаткового рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 січня 2026 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
Змінити резолютивну частину додаткового рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 січня 2026 року, виклавши її в наступній редакції:
«Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 9 999 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції».
Здійснити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у сумі 7 482 гривні 48 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повна постанова складена 20 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА 
Ірина ПЕРЕПЕЛЮК