Справа № 219/14357/21
Провадження № 2/211/2688/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за головуванням судді Н.О. Сарат, з участю секретаря судового засідання С.М. Зоріної, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним, -
встановив:
Позивачі звернулись до Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним, та просили суд визнати дійсним договір міни квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , укладений 12.04.2001 року на товарній біржі "Нерухомість" у місті Дебальцеве Донецької області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діяла за себе та за неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обгрунтування позову вказали, що 12 квітня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діяла за себе та неповнолітню дитину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на Товарній біржі «Нерухомість» у місті Дебальцеве Донецької області був укладений договір міни, згідно з яким Відповідач обміняла належну їй квартиру    АДРЕСА_3 на належну Позивачам квартиру АДРЕСА_2 . Договір міни вказаних квартир був посвідчений та зареєстрований в Дебальцевській товарній біржі ‘'Нерухомість”, про що зроблено запис в Журналі реєстрації біржових угод (реєстраційний номер 92 від квітня 2001 року). Фактичний обмін квартирами відбувся одразу після укладення договору міни. Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Єнакіївському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 квітня 2001 року, про що свідчить реєстраційний напис на договорі міни.  ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 номер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, і на частину вказаної вище квартири. В даний час у Позивачів виникла потреба в оформленні свідоцтва про право на спадщину. Однак через те. що договір міни квартири не був посвідчений нотаріально, він не визнається нотаріусами як правовстановлюючий документ. При цьому нотаріуси посилаються на статтю 227 Цивільного кодексу Української PCP 1963 року, який був чинним на час укладення договору міни вказаних вище квартир. Намагання переукласти договір міни вказаних вище квартир не знаходять розуміння з боку Відповідача. Відповідачка ухиляється від укладення договору міни з його нотаріальним посвідченням, а тому позивачі змушені звернутися до суду.
23.01.2026 року справу розподілено до провадження судді Н.О. Сарат та 26.01.2026 року позов при прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомила причини неявки, відзиву не подала.
З огляду на вимоги частин першої та третьої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
У судовому засіданні суд встановив обставини та визначив відповідні їм правовідносини.
Так, 12 квітня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діяла за себе та неповнолітню дитину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на Товарній біржі «Нерухомість» у місті Дебальцеве Донецької області був укладений договір міни, згідно з яким Відповідач обміняла належну їй квартиру    АДРЕСА_3 на належну Позивачам квартиру АДРЕСА_2 . 
Договір міни вказаних квартир був посвідчений та зареєстрований в Дебальцевській товарній біржі ‘'Нерухомість”, про що зроблено запис в Журналі реєстрації біржових угод (реєстраційний номер 92 від квітня 2001 року). 
Фактичний обмін квартирами відбувся одразу після укладення договору міни. Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Єнакіївському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 квітня 2001 року, про що свідчить реєстраційний напис на договорі міни.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 номер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, і на частину вказаної вище квартири.
В даний час у Позивачів виникла потреба в оформленні свідоцтва про право на спадщину. Однак через те. що договір міни квартири не був посвідчений нотаріально, він не визнається нотаріусами як правовстановлюючий документ. При цьому нотаріуси посилаються на статтю 227 Цивільного кодексу Української PCP 1963 року, який був чинним на час укладення договору міни вказаних вище квартир.
Намагання переукласти договір міни вказаних вище квартир не знаходять розуміння з боку Відповідача. Відповідачка ухиляється від укладення договору міни з його нотаріальним посвідченням.
У статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
У статті 16 ЦК України проголошує, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.
У частині 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачено, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Крім того, ст. 2 зазначеного Закону, основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.
Згідно із ст. 45 ЦК України (в редакції від 1963 року, яка діяла на момент укладення Договору), недодержання форми угоди, яку вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно із ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції від 1963 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Також, відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК України (в редакції від 1963 року) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом чи договором.
Суд, зважаючи на ч. 2 ст. 219 ЦК України, може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню перешкоджала обставина, яка не залежить від її волі. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд має право визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Згідно із статтею 241 Цивільного кодексу Української PCP 1963 року за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше.
Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.
Статтею 242 цього ж Кодексу встановлено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-гтродажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.
Статгею 227 Цивільного кодексу Української PCP 1963 року дійсно було передбачено, що договір купівлі-продажу (а отже і договір міни) жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є г ромадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
На біржі Позивачів та Відповідача завірили, що згідно із Закоггом України «Про товарггу біржу» договір купівлі-продажу (міни) жилого будинку (квартири) може бути укладений на товарній біржі і в цьому разі він не потребує нотаріального посвідчення (стаття 15 Закону України «Про товарну біржу»).
Також у ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Згідно із частиною другою статті 47 Цивільного кодексу Української PCP 1963 року було передбачено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
Аналогічні приписи містяться також у статті 220 Цивільного кодексу України 2004 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України , якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
За положеннями частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.07.1978 №3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1992 №13 та від 25.05.1998 №15) було роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак, це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди, або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.
Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 цього Кодексу).
В той час, відповідно до статті 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.
У період укладання спірного біржового договору існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР договір міни житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарні біржі» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
Вище зазначено, що сторонами було виконано обов`язки за договором міни нерухомого майна в повному обсязі. Сторони надалі вселились в квартири і постійно проживали в них.
Згідно п. 1.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5 (який був чинний на момент виникнення правовідносин), державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації.
На виконання вищезазначеного положення, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Єнакіївському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 квітня 2001 року, про що свідчить реєстраційний напис на договорі міни.
Відповідно до частини 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ "Про товарні біржі" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.
Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарні біржі").
Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі», дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.
Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарні біржі" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, вважаємо правомірним застосування до спірного правочину ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.
Таким чином, сторони виконали всі умови договору міни, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме сторони передали одна одній нерухоме майно.
Отже, з огляду на викладене, аналізуючи докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги потрібно задовольнити, тому що право власності на квартиру було набуто відповідно вимог закону та договір міни містив всі істотні умови договору, був направлений на реальне настання наслідків.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 81, 89, 247, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -
вирішив:
Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним - задовольнити.
Визнати дійсним договір міни квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , укладений 12.04.2001 року на товарній біржі "Нерухомість" у місті Дебальцеве Донецької області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діяла за себе та за неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 25.03.2026 року.

Суддя:	  	Н. О. Сарат