ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/12439/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1  
на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026
у справі № 910/12439/22
за позовом Обслуговуючого кооперативу ?Вимпел-Південь?
до Міністерства юстиції України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Одеської міської ради,
про скасування наказу,
В С Т А Н О В И В: 
У листопаді 2022 року Обслуговуючий кооператив "Вимпел-Південь" (далі - ОК ?Вимпел-Південь?; позивач) звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Міністерство юстиції України; МЮУ; відповідач), в якому просив скасувати наказ останнього від 31.07.2020 № 2613/5 про задоволення скарги Одеської міської ради від 30.05.2019 № 99-с, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.06.2019 за № 19921-33-19 (далі - наказ МЮУ; оспорюваний наказ).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказ МЮУ, яким скасовано рішення державних реєстраторів Комунального підприємства "Агенція державної реєстрації" (далі - КП "Агенція державної реєстрації") є незаконним, оскільки прийнятий з порушенням передбаченої законодавством процедури розгляду скарг у сфері державної реєстрації.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.04.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2024, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 04.06.2024 касаційну скаргу ОК "Вимпел-Південь" задоволено частково, скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2024 у справі № 910/12439/22, а справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 залишено без змін рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2023.
26.11.2025 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), яка вважає себе особою, яка не брала участь у справі, однак суд прийняв рішення про її права, інтереси та обов`язки, подала апеляційну скаргу на рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2023 до апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 (головуючий суддя - А. І. Тищенко, судді - Ю. Б. Михальська, А. О. Мальченко) закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2023 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
Апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що      ОСОБА_1  не є безпосереднім учасником у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами; рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2023 не містить жодного висновку про її права та обов`язки, що свідчить про відсутність правового зв`язку між оскаржуваним судовим рішенням та ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026, ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження апеляційного розгляду по суті. 
У касаційній скарзі скаржник посилається на абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
На думку ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, не визнаючи фізичних осіб членами кооперативу і не залучаючи їх до участі у справі, використовує вплив оспорюваного рішення на їх права як аргумент для відмови у задоволенні позовної заяви кооперативу; натомість суд залучив Одеську міську раду у справі третьою особою, чим порушив ч. 4 ст. 50 ГПК України; суд апеляційної інстанції поставив під сумнів висновки Верховного Суду, викладені у справі № 640/31877/20, про те, що спір про скасування рішення МЮУ від 31.07.2020 № 2613/5 належить до вирішення господарським судом (впливає на корпоративні права); колегією суддів апеляційного господарського суду двічі заявлявся самовідвід з підстав неправильного визначення категорії справи (посилається на наявність об`єктивних сумнівів щодо належної юрисдикції і законності визначення складу суду); апеляційний господарський суд позбавив ОСОБА_1 права на апеляційний перегляд судового рішення та доступу до суду, що недопустимо.
ОСОБА_1 також було подано заяву про відвід колегії суддів у складі: Могил С. К. - головуючий, Волковицька Н. О., Случ О. В. від розгляду справи № 910/12439/22.
19.02.2026 Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу. Матеріали заяви про відвід було передано на автоматизований розподіл для визначення складу суду для розгляду цієї заяви ОСОБА_1 відповідно до вимог закону.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у складі: Могил С. К. - головуючий, Волковицька Н. О., Случ О. В. у розгляді справи № 910/12439/22. Верховний Суд установив відсутність порушення порядку розподілу касаційної скарги у справі № 910/12439/22 раніше визначеному складу суду і, що заява ОСОБА_1 про відвід не містить обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності вказаної колегії суддів у розгляді цієї справи. 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 18.03.2026.
До Верховного Суду від Одеської міської ради надійшов відзив, в якому остання просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувану ухвалу апеляційного господарського суду залишити без змін, як таку, що прийнята відповідно до вимог ст. 236 ГПК України. Так, зазначає, що у межах справи № 910/12439/22 господарськими судами досліджувались підстави скасування рішень державних реєстраторів щодо реєстрації права власності на п`ять об`єктів, які належали саме ОК "Вимпел-Південь" і не стосувались майна інших осіб. Водночас матеріали справи не містять жодного документа, який би підтверджував, що члени обслуговуючого кооперативу доручили останньому здійснювати представництво їх прав. У свою чергу, ні Законом України "Про кооперацію", ні Статутом ОК "Вимпел-Південь" не передбачено право звернення обслуговуючого кооперативу за захистом прав своїх членів на належне їм на праві приватної власності майно. Більше того, такі спори за позовами фізичних осіб мають розглядатися в порядку цивільного, а не господарського судочинства. Отже, господарські суди дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності в ОК "Вимпел-Південь" порушеного права в частині скасування наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2020 № 2613/5 рішень державних реєстраторів, які стосуються майна інших фізичних осіб. ОСОБА_1 фактично подала до суду апеляційної інстанції новий позов, який стосуються саме її майнових прав, що не передбачено нормами ГПК України і вирішення якого не входить у завдання господарського судочинства. Крім того, ОСОБА_1 не має статусу суб`єкта господарювання, а машиномісце № 107, право власності на яке було скасовано оскаржуваним наказом Міністерства юстиції України, не використовується нею для здійснення господарської діяльності. Вимоги ОСОБА_1 щодо скасування рішення відповідача в частині належного їй майна не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги не були заявлені позивачем у цій справі. 
У додаткових поясненнях    ОСОБА_1 заперечила щодо поданого Одеською міською радою відзиву. 
ОСОБА_1 також звернулася до Верховного Суду із клопотанням про зміну чи доповнення касаційної скарги, в якому, серед іншого, зазначила про те, що суд апеляційної інстанції одночасно визнав її скаргу такою, що відповідає ст. 272 ГПК України і заперечив це в ухвалі, закривши провадження за її апеляційною скаргою на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України.
Міністерство юстиції України у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін.
26.03.2026 ОК "Вимпел-Південь" звернулось до Верховного Суду із додатковими поясненнями. 
Переглянувши в касаційному порядку оскаржуване судове рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Відповідно до ст. 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією із засад судочинства, яка застосовується з дотриманням принципу верховенства права, змагальності, рівності учасників перед законом і судом, розумності строків розгляду справи.
Право на перегляд справи та оскарження судового рішення визначає ст. 17 ГПК України. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Зазначена стаття визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
Тобто у ч. 1 ст. 254 ГПК України визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким, зокрема розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, враховуючи предмет та підстави позову.
При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм процесуального права, Верховний Суд неодноразово зазначав таке:
- у вирішенні вищезазначеного питання суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення таку особу наділено новими правами або покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому тощо. Тобто суд має розглянути та вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або викласти судження про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах (див. постанову Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 903/354/21);
- особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку ст.ст. 17, 254 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме (див. постанови Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 5023/3214/11, від 12.03.2024 у справі № 903/354/21);
- якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання з огляду на зазначене не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3).
Велика Палата Верховного Суд у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21, яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України, виснувала таке: "на відміну від законодавства, яке діє erga omnes (щодо всіх, тобто з дією на невизначене коло суб`єктів), судове рішення у приватноправовому спорі, як правило, діє inter partes (тобто з правовими наслідками тільки для сторін у справі). Судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Процесуальний закон розмежовує випадки, коли "рішення суду може вплинути на права та обов`язки" особи (коли в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно цієї особи або ця особа може пред`явити вимоги до сторони) (ч. 2 ст. 50, п. 1 ч. 1 ст. 267 ГПК України) і коли має місце "рішення суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи" (п. 4 ч. 3 ст. 277, ч. 4 ст. 287, п. 3 ч. 1 ст. 296, п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України). Ухвалення судом рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, процесуальний закон вважає неприпустимим, у зв`язку з чим це є обов`язковою підставою для скасування ухваленого рішення (п. 4 ч. 3 ст. 277, п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України). Відповідаючи на питання про те, що є рішенням суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи можуть міститись в мотивувальній та резолютивній частині рішення. Ці висновки мають різне значення. Процесуальний закон містить норми, які забезпечують, аби судове рішення, ухвалене у справі, не було протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи у мотивувальній частині рішення. Згідно з ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) перелік обставин, які є предметом доказування у справі; 2) перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; 3) висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; 4) мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; 5) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 6) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 7) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 8) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Тобто мотивувальна частина містить мотиви рішення суду - відповіді на питання факту (висновки про встановлені обставини, які мають значення для вирішення справи) і питання права (юридична кваліфікація цих обставин, висновки про наслідки, з якими право пов`язує встановлені обставини). Процесуальний закон не допускає, аби ці висновки були протиставлені особі, яка не брала участь у розгляді справи. Дійсно, певні висновки суду, викладені у мотивувальній частині рішення, можуть мати обов`язкове (преюдиціальне) значення поза справою, у якій вони зроблені судом. Правила про преюдицію викладені у ст. 75 ГПК України. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 7 цієї статті правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. Аналізуючи положення ч. 7 ст. 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (п. 32) дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (пп. 9.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20). Правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (пп. 9.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20). Тобто за положеннями ст. 75 ГПК України висновки суду про встановлені обставини не мають зобов`язуючого (преюдиціального) значення для особи, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини встановлені, а правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, взагалі не є обов`язковою для господарського суду. Отже, будь-які висновки про права, інтереси та (або) обов`язки особи у рішенні суду, яким вирішується приватноправовий спір, з огляду на норми ст. 75 ГПК України не мають для особи, яка не брала участь у розгляді справи, зобов`язуючого значення, тобто не є рішенням про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи. При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неприпустимим є втручання особи в остаточне рішення суду з тих лише підстав, що вона вважає помилковими викладені у мотивувальній частині цього рішення судження, які не мають стосовно неї обов`язкової сили. Висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи у резолютивній частині рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; розподіл судових витрат. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Тобто резолютивна частина рішення містить присуд, який в силу обов`язковості судового рішення як конституційної засади судочинства (п. 9 ч. 2 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України) є обов`язковим до виконання. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Закон не встановлює механізму, який виключав би особу, яка не брала участь у справі, з-під дії судового рішення, якщо таке містить присуд про її права, інтереси та (або) обов`язки (стягує з неї кошти, зобов`язує її вчинити певні дії або утриматись від них, змінює чи припиняє правовідносини з її участю, визнає недійсним або скасовує документ, який посвідчує право особи, тощо). Однак процесуальний закон встановлює право на перегляд справи та оскарження судового рішення для особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки (ч. 1 ст. 17 ГПК України). При цьому подання апеляційної скарги особою, не залученою до участі в справі, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки становить виняток із правила, за яким незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення (п. 1 ч. 2 ст. 261 ГПК України). Тобто законодавець визнав очевидно виправданим втручання в остаточне рішення суду для його перегляду з метою не допустити спрямування обов`язкової сили рішення суду на особу, яка не була залучена до участі у справі. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (п. 108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21). Окрім того, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, має право на перегляд справи та оскарження судового рішення, і для забезпечення цього права процесуальний закон також встановлює виняток з правила, спрямованого на забезпечення остаточності судового рішення, процесуальний закон надає також суду повноваження, які спрямовані на усунення цього порушення і які суд здійснює ex officio".
При цьому Велика Палата Верховного Суд у наведеній постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 зазначила таке: "скаржник стверджує, що права ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, були порушені судом апеляційної інстанції, оскільки в оскарженій постанові суд надав оцінку його діям як покупця спірного майна без його безпосередньої участі у справі. На думку скаржника, апеляційний суд ухвалив рішення про права та інтереси незалученої до участі у справі особи, у тому числі право на звернення до суду з зустрічним позовом з вимогами щодо реституції. Велика Палата Верховного Суду з огляду на свої викладені висновки про тлумачення п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України звертає увагу на те, що оскаржена постанова апеляційного суду у мотивувальній частині містить висновки про правову кваліфікацію дій ОСОБА_2 , що не є рішенням про його права, інтереси або обов`язки".
Закриття апеляційного провадження регулює ст. 264 ГПК України. Так, законодавець у п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Верховний Суд неодноразово зазначав таке:
- особа, яка не брала участі у справі внаслідок відкриття провадження за її апеляційною скаргою користується процесуальними правами й несе процесуальні обов`язки учасника справи, однак у розумінні ст. 41 ГПК України вона не є учасником справи, оскільки не є стороною чи третьою особою у цій справі. Водночас за приписами п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Системний аналіз наведеної норми процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. Якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, у зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження (див. постанову Верховного Суду від 27.01.2026 у справі № 910/4552/23, як враховується з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України при перегляді цієї справи);
- суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи прийнято оскаржуване судове рішення про права, інтереси та/або обов`язки скаржника, про які саме, в якій саме частині судового рішення прямо вказано про таке, та після встановлення цих обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права, інтереси та/або обов`язки заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права та/або обов`язки, та/або інтереси стосовно сторін у справі судом не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду (див. постанови Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.08.2019 у справі № 62/112, від 16.01.2020 у справі № 925/1600/16).
Крім того, Верховний Суд у складі палати Касаційного господарського суду для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав і цінних паперів у постанові від 09.02.2026 у справі № 910/10897/24 зазначив, що: "Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а та від 04.06.2019 у справі № 821/1504/17, визначаючи юрисдикційність спорів щодо скасування наказів Мін`юсту про скасування реєстраційних дій, виходила з суті спірних відносин. Це означає, що, визначаючи спір як корпоративний чи спір про цивільне право, Велика Палата Верховного Суду вважала, що такий спір існує не між позивачем та Мін`юстом, а між особою, яка звернулася до Мінюсту, вважаючи свої права порушеними, та особою, реєстрацію речового права чи права на частку в капіталі юридичної особи було скасовано Мін`юстом за такою заявою. Тобто, між тими особами приватного права, які одночасно заявляють свої права на частку у капіталі чи об`єкт нерухомого майна, не погоджуючись із проведеними реєстраційними діями чи їх скасуванням. Участь Мін`юсту у таких спорах як співвідповідача не змінює приватно-правовий характер спору. Тобто, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи характер спору як приватноправовий, орієнтувалася на суть спору, враховуючи при цьому, що у Мін`юсту у таких спорах немає і не може бути спору про цивільне право чи корпоративного спору з позивачем, вимоги до Мін`юсту мають похідний характер і їх задоволення залежить від того, як буде вирішений спір про право. Більше того, скасування чи не скасування реєстраційної дії або визнання недійсним наказу не вирішує спір остаточно, адже тим самим не визнається недійсною сама підстава проведення реєстраційної дії - рішення, договір, інший правочин. Тобто вирішенню судом питання щодо реєстрації права має обов`язково передувати вирішення питання про належність права тій чи іншій особі".
Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Керуючись ст.ст. 17, 254, 264 ГПК України, врахувавши висновки Верховного Суду щодо їх застосування, дослідивши наявні у матеріалах справи документи відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, апеляційний господарський суд установив таке: 
-  ОСОБА_1  оскаржує рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2023 у справі № 910/12439/22, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2024, яким у задоволенні позову ОК "Вимпел-Південь" відмовлено. Звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 обґрунтовує її тим, що оскаржуваним наказом МЮУ скасовано право власності останньої на машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за нею рішенням державного реєстратора від 18.07.2018 № 42094942. При цьому  ОСОБА_1  зазначає, що вона є членом СК "Автостоянка "Вимпел-11", а також членом та засновником ОК "Вимпел-Південь"; 
- у межах справи № 910/12439/22 господарськими судами досліджувались наявність/відсутність обставин для скасування державної реєстрації права власності щодо 5 об`єктів, які належали саме ОК "Вимпел-Південь" (див. оскаржуваний наказ МЮУ); інші об`єкти (щодо яких були скасовані рішення державних реєстраторів згідно з наказом МЮУ від 31.07.2020 № 2613/5) належали фізичним особам на праві приватної власності; крім того, господарські суди дійшли висновку про відсутність в ОК "Вимпел-Південь" порушеного права в частині скасування наказом МЮУ від 31.07.2020 № 2613/5 рішень державних реєстраторів, які стосуються майна інших фізичних осіб (див. постанову Верховного Суду від 04.06.2024 у цій справі № 910/12439/22);
- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 перевірці підлягають обставини скасування державної реєстрації прав на об`єкт, який не належав ОК "Вимпел-Південь" і оцінці докази, які не входять у предмет доказування у цій справі.
Отже, як убачається із матеріалів справи, на виконання вимог процесуального закону, апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, на рішення суду першої інстанції, належним чином дослідив і перевірив доводи її апеляційної скарги та встановив, що рішення суду не містить висновку про права та обов`язки ОСОБА_1 , вона не є безпосереднім учасником у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами, а доводи ОСОБА_1 про зворотнє зводяться лише до нічим не підтверджених припущень та підставно закрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України. Зазначення в рішенні суду про те, що наказом МЮУ скасовано 113 рішень державних реєстраторів КП "Агенція державної реєстрації", з яких лише 5 рішень стосуються державної реєстрації права власності ОК "Вимпел-Південь", а інші 108 - права власності на об`єкти нерухомого майна фізичних осіб, не свідчить про те, що судом ухвалювалось рішення про права, інтереси або обов`язки ОСОБА_1 (зокрема щодо машиномісця № 107 за адресою: АДРЕСА_1 ). Такі процесуальні дії апеляційного господарського суду відповідають приписам господарського процесуального законодавства та практиці його застосування (див. також постанови Верховного Суду від 16.12.2025 у справі № 705/1073/25, від 10.12.2025 у справі № 916/4928/24, від 29.08.2025 у справі № 916/4928/24, від 27.01.2026 у справі № 910/4552/23 та інші).
Щодо аргументів касаційної скарги про незаконність визначення складу апеляційного господарського суду для розгляду цієї справи, то вони є безпідставними, оскільки склад суду, який розглядав цю справу у апеляційному господарському суді, визначався з урахуванням вимог гл. 3 розд. I ГПК України (див. також т. 6, а.с. 89, 102-105, 110-111, 128-130, 136-139) та які (аргументи) також спростовуються ухвалами Верховного Суду від 19.02.2026, від 25.02.2026 у цій справі.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків апеляційного господарського суду не спростовують, зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішенням суду попередньої інстанції по суті спору, є замаскованою процедурою нового судового розгляду справи та перегляду судового рішення, яке набрало законної сили. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції - без змін.
Згідно з ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.
Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 у справі № 910/12439/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.