ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/2298/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мамалуй О.О. - головуючий, Баранець О.М., Кролевець О.А.,
за участю секретаря судового засідання - Федорової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025
у складі колегії суддів: Ярош А.І. - головуючий, Савицький Я.Ф., Принцевська Н.М.,
та на рішення господарського суду Одеської області від 28.08.2024
суддя: Д?яченко Т.Г.
у справі № 916/2298/24
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
до Акціонерного товариства «Херсонгаз» 
про стягнення 10914945,15 грн
за участю представників: 
від позивача: Піун С.П.,
від відповідача: Лук?янов О.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду з позовом до АТ «Херсонгаз» про стягнення 10 914 945,15 грн, з яких 6 642 331,00 грн пені; 1 119 810,36 грн 3% річних; 3 152 803,79 грн інфляційні втрати.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач, в порушення умов Договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», який затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2501, не забезпечив своєчасну та повну оплату вартості поставленого позивачем у період з 01.05.2022 по 31.05.2022 природного газу згідно з умовами Договору, в результаті чого у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за спожитий природний газ за Договором.

Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх ухвалення

Рішенням господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2298/24 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Херсонгаз» на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» 3 321 165,50 грн пені (50%); 1 119 810,36 грн 3% річних; 3 152 803,79 грн інфляційних втрат; 130 979,34 грн витрат по сплаті судового збору; В іншій частині позову відмовлено.

Суд дійшов висновку, що позивачем було виконано в повному обсязі взяті на себе зобов`язання, відповідно до Договору, у строк та порядок передбачений Договором, належним чином та в повному обсязі. Відповідачем було спожито природний газ та сплачено вартість такого газу в повному обсязі лише 30.11.2023, у зв`язку з чим відповідачем допущено прострочення вчасного виконання зобов`язання з оплати вартості спожитого газу. Суд зазначив, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не зазнає значних негативних наслідків в своєму фінансовому становищі з урахуванням стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, тому суд дійшов висновку щодо зменшення заявленої позивачем пені до 3321165,50грн.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у справі №916/2298/24 рішення господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2298/24 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Апеляційний господарський суд виходив із того, що враховуючи факт окупації міста Херсон у період з 01.03.2022 по 11.11.2022, який є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також враховуючи положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, то у даний період не повинно було здійснюватись позивачем постачання на окуповану територію товарів і послуг, в тому числі природного газу. Дані обставини за твердженням апеляційного господарського суду є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у повному обсязі, оскільки їх нарахування здійснено у зв`язку із простроченням оплати за природний газ, який позивач на мав поставляти.

Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Одеської області від 28.08.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у справі №916/2298/24 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скарга подана на підставі пунктів 1 та 2 частини другої статті 287 ГПК України.

ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» не погоджується з рішенням місцевого господарського суду в частині відмови у позові щодо стягнення пені в розмірі 3 321 165,50 грн. (зменшено пеню на 50 %) та постановою суду апеляційної інстанції щодо відмови у позові повністю, а тому вважає, що рішення прийняті з порушенням норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 13, 31 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», та порушенням процесуального права, зокрема, ст. ст. 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в частині відмовлених позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження рішення суду першої інстанції ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» визначено пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України - неправильне застосування норм матеріального права без урахування висновку щодо застосування ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, викладеного у постановах Верховного Суду, а саме які були викладені за змістом постанов від 04.05.2018 у справі №908/1453/14, від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційної інстанції скаржником визначено пункт 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України - неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме норм пунктів 1 та 3 частини першої статті 3, частин першої та другої статті 13, частин першої та другої статті 13-1 Закону № 1207-VIІ, а також Наказу № 309 за наявності підстав для відступлення від висновку щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Позивач не погоджується з наведеними висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, вважає за необхідне відступити від них, оскільки у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не враховано, що для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону № 1207-VII, необхідним є не лише факт визнання відповідних територій тимчасово окупованими, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень господарської діяльності на цих територіях.

На думку скаржника, оскільки Кабінет Міністрів України не ухвалював рішень про поширення дії положень статей 13 і 13-1 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону, тому на теперішній час немає й підстав поширення означених норм на територію України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими. 

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзивів та заперечень на касаційну скаргу у встановлені Судом строки до Верховного Суду не надходило.

Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

Позивач відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 04.07.2017 №880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.

За змістом пункту 26 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» постачальник останньої надії - це визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 917-р позивача визначено постачальником останньої надії на ринку природного газу.

Постачання природного газу постачальником "останньої надії" здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором.

Договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є публічним, не потребує двостороннього підписання і вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" відповідно до Кодексу газотранспортної системи.
За договором постачання природного газу постачальник "останньої надії" зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу в розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Суб`єкти ринку природного газу (в даному випадку позивач та відповідач, як продавець та покупець природного газу відповідно), користуються ресурсами інформаційної платформи, адміністратором якої є Оператор ГТС та позивач та відповідач, як суб`єкти ринку природного газу мають право на доступ до Інформаційної платформи у межах прав на перегляд відображених відомостей.

В інформаційній платформі споживач з ЕІС-кодом 56X3500000000017 (відповідач) був закріплений за постачальником останньої надії ТОВ ГК Нафтогаз України (ЕІС-код 56Х930000008780В) (позивач) у т.ч. у період з 01.05.2022 по 31.05.2022.

Обсяг природного газу, використаний відповідачем у вказаний період та внесений в алокацію позивача як постачальника останньої надії ТОВ ГК Нафтогаз України (ЕІС-код 56Х930000008780В), становить: з 01.05.2022 по 31.05.2022 585083,61 м3.

За посиланням позивача, факт включення відповідача до реєстру споживачів позивача як постачальника останньої надії та віднесення газу, спожитого відповідачем, до портфеля позивача як постачальника останньої надії з наведених вище підстав підтверджується: - листом оператора ГТС від 25.11.2022 № ТОВВИХ-22-12812 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56X3500000000017; - інформацією щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника останьої надії (Форма №10); довідкою про об`єми поставленого позивачем природного газу; - відомостями з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо споживача з ЕІС-кодом 56X3500000000017.

Відповідно до пункту 4.3 Договору Постачальник зобов`язаний надати Споживачу рахунок на оплату природного газу за цим Договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між Постачальником і Споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо Сторонами це окремо обумовлено). 

Порядок здійснення оплати визначений пунктом 4.4. Договору, яким передбачено, що Споживач зобов`язаний оплатити вартість спожитого ним природного газу до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.

Відповідно до пункту 4.5. Типового договору постачання природного газу постачальником останньої надії у разі порушення Споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим Договором він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Вказаний пункт Типового договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», згідно якими платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Сума простроченого основного боргу відповідача перед позивачем за Договором остаточно сплачена 30.11.2023.

Таким чином, оскільки відповідачем було порушено строки оплати, позивачем було здійснено нарахування пені у розмірі 6 642 331,00 грн, 3% річних у розмірі 1 119 810,36 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 152 803,79 грн.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційної інстанції скаржником визначено пункт 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України - неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме норм пунктів 1 та 3 частини першої статті 3, частин першої та другої статті 13, частин першої та другої статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ( далі по тексту - Закон № 1207-VIІ), а також Наказу № 309 за наявності підстав для відступлення від висновку щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Обґрунтовуючи необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, скаржник зазначає, що об?єднаною палатою не враховано, що для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону № 1207-VII, необхідним є не лише факт визнання відповідних територій тимчасово окупованими, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень господарської діяльності на цих територіях. На думку скаржника, оскільки Кабінет Міністрів України не ухвалював рішень про поширення дії положень статей 13 і 13-1 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону, тому на теперішній час немає й підстав поширення означених норм на територію України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими. 

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі.

Предметом розгляду об`єднаною палатою було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 13-1 Закону № 1207-VII до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією" та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією".

Відповідно пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих російською федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).

Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.

З огляду на викладене у постанові у справі № 908/1162/23, Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.

Верховний Суд вважає, що апеляційним господарським судом обґрунтовано враховано висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.

Як встановлено апеляційним господарським судом, місцезнаходженням відповідача - акціонерного товариства "Херсонгаз", відповідно до інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є: м. Херсон, вул. Поповича, буд. 3. 73036.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022, Херсонська міська територіальна громада з 01.03.2022 по 11.11.2022 перебувала в тимчасовій окупації (пункт 11 розділу ІІ Тимчасово окуповані російською федерацією території України).

Аналогічні відомості містяться у наказі Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією».

Крім того, факт тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомою обставиною.

Апеляційний господарський суд зазначив, що позивач не заперечує той факт, що борг за природний газ нараховано стосовно об`єктів, які розташовані на території Херсонської міської територіальної громади за період, коли територія вже знаходилася під окупацією РФ.

Відповідно до частини 1 статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено (частина 2 статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Як встановлено судами, позивачем здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язань щодо оплати за поставку природного газу у період з 01.05.2022 по 31.05.2022.

Таким чином, враховуючи те, що факт окупації міста Херсон у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також враховуючи положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, то у даний період не повинно було здійснюватись позивачем постачання на окуповану територію товарів і послуг, в тому числі природного газу.

Таким чином, апеляційний господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у повному обсязі, оскільки їх нарахування здійснено у зв`язку із простроченням оплати за природний газ, який позивач не мав поставляти.

Щодо доводів скаржника, то Суд наголошує, що в силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права;4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

Скаржник, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, та доводячи необхідність відступити від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, стверджує, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не врахувала, що для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону № 1207-VII, необхідним є не лише факт визнання відповідних територій тимчасово окупованими, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень господарської діяльності на цих територіях.

Проте Верховний Суд звертає увагу, що ухвалою від 27.03.2024, передаючи справу № 908/1162/23 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, підставою передачі визначено необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.03.2024 у справі №910/9680/23 щодо того, що достатнім для застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є розповсюдження дії цього Закону на спірні правовідносини з огляду на приписи статті 2 Закону. На думку колегії суддів, положення статей 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" можуть бути поширені на тимчасово окуповані території з урахування частини першої цих статей, а саме за рішенням Кабінету Міністрів України.

Тобто об`єднана палата у справі № 908/1162/23 розглядала саме питання щодо можливості поширення статей 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окуповані території з урахування частини першої цих статей, а саме за відсутності рішення Кабінету Міністрів України.

За наслідками касаційного розгляду об`єднана палата зазначила, що висновок, викладений Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23 про застосування до спірних правовідносин положень статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" з огляду на загальновідомий факт окупації міста Мелітополь, відповідає Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". З урахуванням мотивів, наведених у цій постанові, об`єднана палата не вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23 про поширення положень статті 13- 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Разом з тим, скаржник у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також не навів вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення.

З наведеного скаржником обґрунтування вбачається, що скаржник наводить власне суб`єктивне розуміння та трактування правового висновку, викладеного у зазначеній постанові, а його доводи зводяться виключно до заперечення сформульованого Верховним Судом підходу, без наведення об`єктивних причин для його перегляду.

Доводи скаржника про необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові об?єднаної палати, як і підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи, що пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України визначено скаржником як підстава для оскарження рішення місцевого господарського суду, яке було скасовано постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у справі №916/2298/24, і з якою Верховний Суд погоджується з огляду на викладене вище, доводи скарги в цій частині не приймаються Судом до уваги. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду апеляційної інстанції та не довів неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі судового рішення.

За таких обставин, доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного господарського суду - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у справі №916/2298/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Судді О. М. Баранець

О. А. Кролевець