справа № 489/6662/25  провадження №2/489/174/26

РІШЕННЯ
Іменем України

23 лютого 2026 року         м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі
головуючого судді  Коваленка І.В., 
за участю секретаря судового засідання  Лупової Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі - ТОВ «Фінпром Маркет») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
встановив:
У серпні 2025 року ТОВ «Фінпром Маркет» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 28701,00 грн. та понесені судові витрати, які складаються із 2422,44 грн. судового збору та 3500,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Як на підставу позовних вимог вказано, що 24.02.2021 між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» (далі - ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів») укладено договір позики №1431718, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти в позику в розмірі 9000,00 грн. на строк 20 днів із сплатою процентів у розмірі 1,99 % в день (фіксована).
Договір підписано відповідачем електронним підписом відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора «OK3ru4oRON», що був надісланий на вказану ним електронну адресу.
Через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість в сумі 28701,00 грн., яка складається із 9000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу та 19701,00 грн. за відсотками.
21.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Управління Активами» (далі - ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами») укладено договір факторингу № 2 106, за умовами якого ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №1431718 від 24.02.2021.
03.04.2023 між ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» та ТОВ «Фінтром Маркет» укладено договір факторингу № 030423-ФК, за умовами якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб - боржників, в тому числі за договором позики №1431718 від 24.02.2021. 
Відповідно до Реєстру прави вимоги від 03.04.2023 до договору факторингу № 030423-ФК, ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 28701,00 грн., з яких 9000,00 грн. заборгованість за основним боргом та 19701,00 грн. по відсоткам.
Посилаючись на наведені обставини та те, що відповідачем в позасудовому порядку борг не погашено, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

04.09.2025 через систему «Електронний суд» відповідач ОСОБА_1 надав відзив на позов в якому в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.
У відзиві вказав, що дійсно, 24.02.2021 о 21:43 на його електронну пошту (kmamatkazin@gmail.com) надійшов лист від сервісу MyCredit (support@mycredit.ua) із темою «Підтвердіть договір та отримайте гроші» такого змісту та одноразовим ідентифікатором для укладення Договору позики №1431718 від 24.02.2021 - OK3ru4oRON. Але відповідач не використовував зазначений ідентифікатор, не здійснював вхід у свій особистий кабінет, не натискав кнопку «Підписати договір» та жодним чином не підтверджував намір укласти договір позики. 
Позивач у позовній заяві посилається на довідку про ідентифікацію, видану ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», у якій зазначено, що акцепт договору №1431718 від 24.02.2021 нібито здійснено відповідачем шляхом використання одноразового ідентифікатора OK3ru4oRON, відправленого на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 о 24.02.2021 о 21:47:10. Водночас на електронну пошту відповідача раніше вже надійшли: 24.02.2021 о 21:43 - лист із пропозицією укласти договір позики №1431718; 24.02.2021 о 21:44 - лист із копією договору позики №1431718, який начебто підписаний від імені відповідача тим самим одноразовим ідентифікатором «OK3ru4oRON». Таким чином, виникає очевидна суперечність: за довідкою позивача ідентифікатор був відправлений лише о 21:47:10, тоді як документи, що нібито підписані цим ідентифікатором, були отримані Відповідачем раніше - о 21:43 та о 21:44.
У січні-лютому 2021 року відповідач дійсно мав укладений Договір позики №1521226 від 28.01.2021 на суму 8000,00 грн. з кінцевим строком повернення до 14.02.2021. Виконуючи умови цього договору, відповідач користувався можливістю пролонгації строку позики. Це підтверджується електронними листами від сервісу MyCredit.
24.02.2024 відповідач вніс відповідну суму коштів на рахунок ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» у відповідності до умов Договору позики №1521226 від 28.01.2021 і як наслідок отримав на свою електронну пошту повідомленні від сервісу MyCredit наступного змісту: «Ваш заи?м погашено Дякуємо, що обрали нас! Сподіваємося, що нам вдалося допомогти Вам, і ми з радістю зробимо це знову!»
Також у день 24.02.2021 о 21:34 відповідач здійснив остаточне погашення заборгованості за договором позики №1521226 від 28.01.2021 на суму 8833,20 грн. У свою чергу, позивач у позовній заяві стверджує, що о 21:47:10 того ж дня, тобто всього через 13 хвилин після остаточного погашення попереднього кредиту, відповідач нібито уклав новий договір позики №1431718, використавши одноразовий ідентифікатор OK3ru4oRON. Вказана обставина виглядає нелогічною та суперечить принципам здорового глузду і звичайній логікі: особа, яка щойно погасила позику, навряд чи через кільканадцять хвилин погоджується на укладення нового кредитного договору.
Варто звернути увагу на ще одну важливу обставину: 1) договір, який відповідач дійсно укладав, має номер «1521226 від 28.01.2021»; 2) договір, на який посилається позивач, має номер «1431718 від 24.02.2021». Тобто договір від 28.01.2021 має більший порядковий номер (1521226), ніж договір, який, за твердженням позивача, укладено пізніше 24.02.2021 року (1431718). Ця невідповідність порядкових номерів ще раз підтверджує, що договір №1431718 від 24.02.2021, на який посилається позивач, викликає серйозні сумніви щодо його автентичності та фактичного укладення відповідачем.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договорів із споживачами, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, визнаються несправедливими. Такі умови відповідно до частини третьої статті 18 цього Закону є недійсними. У даному випадку вимога позивача про стягнення 19701,00 грн. відсотків при основному боргу 9000,00 грн. очевидно призводить до ситуації, коли сума процентів більш ніж удвічі перевищує суму основного боргу. Така конструкція не лише виходить за межі компенсаційного характеру відсотків, а й фактично трансформує їх у каральний фінансовий тягар, що суперечить природі цивільного зобов`язання. Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо несправедливості таких умов.
Таким чином, умови договору, які дозволяють нарахування відсотків у розмірі, що більш ніж удвічі перевищує основний борг, є несправедливими та такими, що суперечать публічному порядку. Такі умови відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та статей 203, 215 ЦК України мають визнаватися судом недійсними, а вимоги позивача про стягнення 19701,00 грн. відсотків - відхилятися.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» укладення електронного договору вимагає підтвердження волевиявлення особи через використання ідентифікаційних даних (логін, пароль, одноразовий ідентифікатор, електронний підпис тощо). Відповідач не вводив жодного одноразового ідентифікатора, не підтверджував договір у «особистому кабінеті» та не вчиняв дій, які свідчили б про прийняття умов договору позики або правил надання коштів. Таким чином, договір у частині умов про відсотки фактично не був погоджений, а тому вимоги про стягнення 19701,00 грн. відсотків є безпідставними.
Крім того, стягнення відсотків які у понад два рази перевищують основну суму боргу суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 28.03.2018 у справі № 6-113цс18 зазначив, що «нарахування відсотків, яке призводить до фактичного збагачення кредитора, є неспівмірним та порушує баланс прав сторін». Суд має право обмежити розмір відсотків, якщо він є надмірним та ставить боржника у кабальні умови.
Позивач посилається на пункт 6.5 Правил, де зазначено, що проценти за понадстрокове користування нараховуються, але не більше ніж 90 календарних днів. Позика видана 24.02.2021 на 20 днів. Відповідно, строк сплив 16.03.2021. Максимальний строк нарахування відсотків міг тривати до 14.06.2021 включно. Отже, нарахування відсотків після цієї дати є прямим порушенням умов самого договору та Правил, на які посилається позивач. Відповідно до статті 514 ЦК України, при заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги чи факторингу) обсяг і умови зобов`язання не змінюються. Отже, навіть якщо право вимоги перейшло до ТОВ «Фінпром Маркет», воно не може нараховувати відсотки понад ті, які передбачені договором та Правилами. А як зазначено вище, ці відсотки могли нараховуватися лише протягом 90 днів після спливу строку кредиту.
З наданих позивачем документів убачається, що договір позики датований 24.02.2021, а строк його виконання складав 20 календарних днів. Таким чином, навіть якщо вважати, що договір був належним чином укладений (із чим відповідач категорично не погоджується), грошове зобов`язання мало бути виконане не пізніше 16.03.2021. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. У даному випадку, момент прострочення настав 17.03.2021, і саме з цієї дати у позивача виникло право звернутися до суду. Відтак, трирічний строк позовної давності сплинув 17.03.2024. Однак позивач звернувся з позовом лише 19.08.2025, тобто більш ніж через рік після закінчення встановленого законом строку. Частина четверта статті 267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19.08.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи. Цією ухвалою, за клопотанням позивача, витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо карткового рахунку відкритого відповідачу та зарахування на нього позики.
Ухвалою суду від 08.09.2025 за клопотанням відповідача здійснено перехід до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
У судове засідання, призначене на 23.02.2026, сторони не з`явилися, до суду їх представники надали письмові заяві яких просила розгляд справи здійснити за їх відсутності.
12.02.2026 представник відповідача надав до суду заяву в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 9000,00 грн. (тіло кредиту), які ОСОБА_1 погасив 20.01.2026 , без визнання вимог щодо відсотків та штрафних санкцій, за договором позики № 1431718 від 24.02.2021, у зв`язку із чим в цій частині відсутній предмет позову. У іншій частині вимог просив відмовити повністю, а судові витрати зменшити, так як є неспівмірні/необгрунтовані з урахуванням пропорційності фактичному розміру розгляду справи.
18.02.2026 представник ТОВ «Фінтром Маркет» в додаткових пояснення підтвердив отримання від відповідача 9000,00 грн., але вони не покривають всю суму заборгованості, що свідчить про відсутність фактичного припинення спірних правовідносин та предмета спору, а тому підстави для закриття провадження у справі відсутні. 
Відсутність сторін, які свої доводи і заперечення виклали в наданих до суду письмових заявах, не перешкоджає розгляду справи та ухвалення рішення на підставі наявних у справі письмових доказів, які є достатніми для вирішення спору.
Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 24.02.2021 між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 укладено Договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 1431718, відповідно до умов якого сума позики становить 9000,00 грн., строком на 20 днів та зі сплатою процентів в розмірі 1,99% в день.
Платіжним засобом для зарахування коштів позичальнику ОСОБА_1 у реквізитах договору вказано електронний платіжний засіб № НОМЕР_1 .
Договір позики підписано позичальником електронним цифровим підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора «OK3ru4oRON».
Довідкою про ідентифікацією підтверджено, що ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» ідентифікувало клієнта ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , з яким укладено договір № 1431718 від 24.02.2021 та який ним було акцептовано шляхом підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора «OK3ru4oRON», відправленого позичальнику 24.02.2021 21:47:10 на адресу електронної пошти:  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Перерахування грошових коштів позичальнику ОСОБА_1 згідно договору № 1431718 від 24.02.2021 позивач підтвердив листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Фінекспрес» від 15.07.2025 № КД-000037019/ТНПП, відповідно до якого 24.02.2021 за номером платежу- 333bc513-d6e7-47b3-f30f-3ea14c2d8b54 здійснена успішна платіжна операція на суму 9000,00 грн., отримувачем яких є ОСОБА_1 - ЕПЗ номер НОМЕР_1 . 
До листа додано платіжну інструкцію № 333bc513-d6e7-47b3-f30f-3ea14c2d8b54 від 24.02.2021 на переказ коштів в сумі 9000,00 грн. на картку отримувача: НОМЕР_1 . 
На виконання ухвали суду від 19.08.2025 АТ КБ «ПриватБанк» у відповіді від 12.09.2025 № 20.1.0.0.0/7-250908/93253-БТ повідомило, що на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , у Банку емітовано картку № НОМЕР_3 .
Згідно наданої банком виписки по рахунку № НОМЕР_3 за період з 24.02.2021 по 27.02.2021 на вказану картку 24.02.2021 було здійснено зарахування коштів в розмірі 9000,00 грн. Крім вказаного зарахування, 24.02.2021 також були зарахування переказів на суму 4000,00 грн. та 500,00 грн.
25.02.2021 з картки № НОМЕР_3 здійснено переказ на суму 9322,37 грн. Цього ж дня здійснено зарахування переказу на картку в сумі 7215,00 грн.
Згідно положень статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом
Статтею 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Набуття прави вимоги до відповідача позивач підтвердив договором факторингу № 2106 від 21.06.2021, укладеним між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами», за умовами якого ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №1431718 від 24.02.2021.
03.04.2023 між ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» та ТОВ «Фінтром Маркет») було укладено договір факторингу № 030423-ФК, за умовами якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб -боржників, в тому числі за договором позики №1431718 від 24.02.2021. 
Відповідно до Реєстру прави вимоги від 03.04.2023 до договору факторингу № 030423-ФК, ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 28701,00 грн., з яких 9000,00 грн. заборгованість за основним боргом та 19701,00 грн. по відсоткам.
Вказану заборгованість позивач, як новий кредитор, просить стягнути в судовому порядку, оскільки відповідачем добровільно не погашена.
Правове обґрунтування та мотиви суду. 
За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 638 цього ж Кодексу, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За положеннями частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частин третьої - шостої, восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини дванадцятої статті 11 вказаного Закону, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно із статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Вказані правові висновки щодо укладення договору в електронній формі викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Із наданої АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали про витребування доказів (лист від 12.09.2025) інформації встановлено, що електронний платіжний засіб - картка № НОМЕР_3 емітована банком на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 . 
Згідно виписки по рахунку відповідача, на рахунок відповідача 24.02.2021 здійснено зарахування коштів в розмірі 9000,00 грн. Інших разових фінансових операцій із зарахування грошових коштів відповідачу на суму 9000,00 грн. виписка з рахунку не містить.
Виписка по рахунку, відповідно до положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, є первинним документом, який підтверджує здійснені по банківському рахунку операції. 
Таким чином, випискою по рахунку № НОМЕР_3 , який відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 та вказаний в договір позики від 24.02.2021, підтверджується проведення 24.02.2021 лише однієї фінансової операції із зарахування на рахунок відповідача коштів в сумі 9000,00 грн., розмір яких відповідає сумі позики згідно договору позики та листу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Фінекспрес» від 15.07.2025 № КД-000037019/ТНПП і платіжній інструкції від 24.02.2021. 
Наведені докази, які є належними і допустимими, спростовують доводи відповідача про не укладення ним договору позики №1431718 від 24.02.2021 і не отримання відповідно до умов цього договору в позику грошових коштів в розмірі 9000,00 грн. 
Крім того, в ході розгляду справи, відповідач платіжною інструкцією № 8370-48В6-АУЛ5-6НСВ від 20.01.2026 підтвердив погашення ним основної суми боргу (суми позики) в розмірі 9000,00 грн. згідно договору позики №1431718 від 24.02.2021, що підтвердив позивач у додаткових поясненнях від 18.02.2026. 
Так як сума позики в розмірі 9000,00 грн. була погашена в ході розгляду справи, відповідно підстави для стягнення її стягнення судом з відповідача відсутні.
Стосовно заяви відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення суми позики через відсутність предмету спору то правові підстави для цього відсутні.
Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. 
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» у контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Враховуючи, що позивач просив стягнути заборгованість в загальному розмірі 28701,00 грн., з якої відповідач під час розгляду справи судом погасив частково в розмірі 9000,00 грн., які відніс на погашення основного боргу (суми позики), а в іншій частині вимог не погодився, тому відсутні підстави для закриття провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки на час відкриття провадження між сторонами існував спір.
Разом з тим, погашення відповідачем боргу в розмірі 9000,00 грн. є підставою для відмови в позові в частині стягнення вказаного боргу, оскільки в цій частині вимог позивач із заявою про залишення позову без розгляду чи відмови від позову до суду не звертався.
При вирішенні вимоги про стягнення процентів суд враховує наступне.
За положеннями частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. 
У постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Згідно пункту 2 договору позики процентна ставка (базова) в день за користування сумою позики становить 1,99%, а строк позики (строк договору) 20 днів.
Пунктом 3 договору позики передбачено, що проценти нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики.
Таким чином, умови договору в частині строку користування позикою та розміру процентів за користування позикою, є чіткими і зрозумілими.
За такого, доводи відповідача про безпідставне нарахування позивачем процентів за 90 календарних днів понадстрокового користування позикою, суд вважає обґрунтованими.
Одночасно суд враховує, що умовами пункту 4.2 договору позики узгоджено, що Позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), у тому числі і на умовах фінансового кредиту, розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ (надалі "Правила"), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення Позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація), йому зрозумілі, а за умовами пункту 10 цього договору - інші умови цього правочину регулюються Правилами, які є невід`ємною частиною Договору.
До позову ТОВ «Фінпром Маркет» додано Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», які затверджені рішенням Загальних зборів Товариства, протокол № 11/02/2021 від 11.02.2021, пункт 6.5 яких врегульовує порядок і строк нарахування процентів за понадстрокове користування позичальником позикою.
Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір позики, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем позики взагалі містив умови нарахування процентів за понадстрокове користування позикою, зокрема й щодо пролонгації договору позики. 
Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів», які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину договору позики. 
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість пролонгації і відповідно нарахування відсотків протягом довшого строку, ніж 20 днів з дня укладення договору позики. 
У зв`язку з наведеним, нарахування процентів за користування відповідачем позикою є правомірним і відповідає умовам договору лише за період з 24.02.2021 по 15.03.2021 (20 календарних днів), через що заборгованість відповідача по процентам складатиме 3582,00 грн. (9000,00 х 1,99% х 20). 
Інші доводи відповідача, зокрема про не співмірність і кабальність процентів, суд до уваги не приймає, так як законодавчі обмеження щодо розміру процентів на момент укладення договору позики були відсутні, а на вказаний в договорі розмір процентів відповідач погодився при його укладенні.
Таким чином, враховуючи наведене та оцінивши докази у справі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 3582,00 грн., яка є доведеною належними і допустимими доказами. 
У відзиві на позов відповідач заявив про застосування строку позовної давності, так як договір позики укладено 24.02.2021, а до суду позивач звернувся в серпні 2025 року.
Проте з такими доводами відповідача суд не погоджується.
Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Разом з тим, положеннями пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19, позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023, а положеннями пункту 19 цього розділу ЦК України  передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Положення пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України були виключені підставі ЗаконуУкраїнивід14.05.2025 № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності з 04.09.2025.
На дату звернення позивача до суду (18.08.2025) позовна давність щодо позовних вимог до відповідача не спливла, так як цей строк продовжувався на строк дії карантину та воєнного стану, а тому трирічний строк позовної давності позивачем не пропущений.
Так як позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, на підставі частин першої, другої статті 41 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 302,31 грн. (2422,40 х 12,48%) та витрати на правничу допомогу в розмірі 436,80 грн. (3500,00 х 12,48%).

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд
вирішив:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» заборгованість за договором позики № 1431718 від 24.02.2021 в загальному розмірі 3582,00 грн. (три тисячі п`ятсот вісімдесят дві гривні 00 коп.),  а також судовий збір в сумі 302,31 грн. (триста дві гривні 31 коп.) та витрати на правничу допомогу в розмірі 436,80 грн. (чотириста тридцять шість гривнів 80 коп.).
У іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
позивач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет», код ЄДРПОУ 43311346, місцезнаходження: м. Ірпінь, вул. Стельмаха Михайла, 9А, офіс 204;
відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 23.02.2026.

Суддя І.В.Коваленко