ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2026 року	справа № 380/24981/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та зобов`язання вчинити дії,
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з позовними вимогами:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області щодо не зарахування до страхового стажу період навчання у Львівському політехнічному інституті з 04 червня 1971 року по 31 серпня 1971 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу період навчання у Львівському політехнічному інституті з 04 червня 1971 року по 31 серпня 1971 року;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області щодо не застосування величини оцінки одного року страхового стажу 1,35% при розрахунку розміру пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області відновити застосування величини оцінки одного року страхового стажу 1,35% за період з 26 вересня 2009 року по 10 жовтня 2017 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 (далі — Позивач) є пенсіонером, перебуває на обліку в територіальному органі Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком. На переконання Позивача, Відповідачем під час обчислення розміру його пенсії допущено низку порушень вимог пенсійного законодавства, що призвело до протиправного звуження його соціальних прав.
Позивач вказує на безпідставне незарахування до його загального страхового стажу повного періоду навчання у Львівському політехнічному інституті. Відповідач зарахував період навчання лише по 03 червня 1971 року, мотивуючи це датою видачі диплома інженера-механіка. Проте, Позивач наголошує, що згідно з наявними архівними довідками Національного університету «Львівська політехніка» та витягом з наказу ректора інституту від 02.07.1971 № 950, його як молодого спеціаліста було направлено на обов`язкове військове стажування на період з 1 липня по 31 серпня 1971 року. Протягом цього часу він отримував стипендію, а проходження таких зборів було невід`ємною частиною навчального процесу на військовій кафедрі. Отже, фактичний навчальний процес повністю завершився лише 31 серпня 1971 року.
По-друге, Позивач не погоджується із застосуванням пенсійним органом з 01 жовтня 2017 року при обчисленні розміру його пенсії величини оцінки одного року страхового стажу у розмірі 1% замість 1,35%, яка була застосована при первинному призначенні пенсії. Позивач вважає, що автоматична зміна вказаного коефіцієнта у бік зменшення без його згоди та волевиявлення порушує принцип правової визначеності, легітимні очікування, а також прямо суперечить статтям 22 та 58 Конституції України, оскільки призводить до звуження обсягу його вже набутих прав та надає закону зворотної дії в часі.
Ухвалою від 24 грудня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі. Зважаючи на категорію та незначну складність спору, характер спірних правовідносин та обсяг доказів, судом вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі — КАС України). Цією ж ухвалою Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач скористався своїм процесуальним правом та подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Свою правову позицію пенсійний орган обґрунтував тим, що при обчисленні стажу та здійсненні масових перерахунків він діяв виключно в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Відповідач зазначив, що страховий стаж Позивача обчислено правомірно: період навчання зараховано на підставі наданого диплома (який виданий саме 03.06.1971), а подальший період проходження військової служби з 01.09.1971 по 29.08.1973 зараховано на підставі офіційних записів у військовому квитку. На переконання Відповідача, жодних правових та документальних підстав у розумінні Порядку № 637 для штучного розширення стажу та зарахування проміжку часу з 04.06.1971 по 31.08.1971 немає.
Щодо застосування показника величини оцінки страхового стажу 1%, Відповідач наголосив, що з 11.10.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, нормами якого (зокрема, пунктом 4-3 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV) передбачено проведення масового автоматичного перерахунку раніше призначених пенсій з 01.10.2017. Під час цього комплексного перерахунку законодавцем суттєво збільшено базовий показник середньої заробітної плати (до 3764,40 грн) із одночасним застосуванням нової величини оцінки одного року страхового стажу — 1%. Відповідач підкреслив, що це є прямою та безальтернативною вимогою закону, вказані норми не визнавалися Конституційним Судом України неконституційними, а загальний фактичний розмір пенсійної виплати Позивача внаслідок такого перерахунку не зменшився, що повністю нівелює аргументи щодо звуження його прав.
Не погоджуючись із доводами пенсійного органу, Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій послідовно підтримав заявлені позовні вимоги та навів додаткові контраргументи. Наголосив, що проходження військових зборів (стажування) є обов`язковою та невід`ємною частиною освітньої програми підготовки офіцерів запасу на військовій кафедрі інституту, що підтверджується долученими архівними довідками ВНЗ. Відтак, до моменту фактичного завершення цих зборів Позивач не втрачав статусу студента денної форми навчання. Що стосується зниження коефіцієнта з 1,35% до 1%, Позивач навів математичне обґрунтування: застосування 1% за періоди стажу, набуті до впровадження пенсійної реформи 2017 року, штучно занижує потенційний розмір пенсії Позивача, який міг би бути розрахований за формулою із застосуванням старого гарантованого коефіцієнта 1,35% та нової бази осучасненої середньої заробітної плати.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги Позивача та заперечення Відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі — Позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області (далі — Відповідач) та, починаючи з 27 вересня 2009 року, отримує пенсію за віком, призначену відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі — Закон № 1058-IV).
З матеріалів справи встановлено, що при первинному призначенні, а також під час подальших перерахунків пенсії Відповідачем до загального страхового стажу Позивача зараховано, серед іншого, період його навчання у Львівському політехнічному інституті (нині — Національний університет «Львівська політехніка») з 01 вересня 1966 року по 03 червня 1971 року. Вказаний період обрахований пенсійним органом виключно на підставі дати, вказаної у дипломі спеціаліста (серія НОМЕР_1 від 05.06.1971).
Також Відповідачем зараховано до страхового стажу Позивача період проходження ним строкової військової служби з 01 вересня 1971 року по 29 серпня 1973 року на підставі відповідних записів у військовому квитку (серія НОМЕР_2 ). Таким чином, у розрахунку страхового стажу Позивача виник неврахований проміжок часу з 04 червня 1971 року по 31 серпня 1971 року.
Разом з тим, згідно з наявною у матеріалах справи архівною довідкою Національного університету «Львівська політехніка» від 09.09.2009 № 69-43-718, Позивач навчався у Львівському політехнічному інституті на механіко-машинобудівному факультеті за денною (стаціонарною) формою навчання, починаючи з 01.09.1966, та закінчив вказаний вищий навчальний заклад саме 31 серпня 1971 року (про що свідчить наказ ректора № 950 від 02.07.1971).
Деталізований зміст вказаного наказу підтверджується іншою архівною довідкою (витягом з наказу від 02.07.1971 № 950) від 25.03.2014 № 69-43-211. Згідно з пунктом 2 даного наказу, студентам денної форми навчання, які повністю закінчили теоретичний і практичний курс навчання та захистили дипломні проекти, було присвоєно відповідну кваліфікацію, у тому числі й ОСОБА_1 (кваліфікація інженера-механіка). Водночас, пунктом 4 цього ж наказу визначено молодих спеціалістів, перелічених у пункті 2, відправити на обов`язкове військове стажування (збори) на період з 1 липня по 31 серпня 1971 року, та надати місячну відпустку за рахунок виробництва з 1 вересня по 31 вересня 1971 року. Проходження вказаного стажування було невід`ємною складовою освітньої програми підготовки на військовій кафедрі інституту за фахом «Командир автомобільного взводу», що також підтверджується фактом прийняття Позивачем військової присяги 04 липня 1971 року під час цих зборів.
Крім обставин щодо обчислення стажу, судом також встановлено, що з 01 жовтня 2017 року Відповідач в автоматизованому (без звернення пенсіонера) режимі здійснив масовий перерахунок пенсії Позивача на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII. Під час цього перерахунку («осучаснення») пенсійним органом застосовано новий показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислений як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки у розмірі 3764,40 грн. При цьому, замість величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1,35%, яка застосовувалася до пенсії Позивача раніше, Відповідач застосував зменшену величину оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%.
Вважаючи свої права порушеними, 21 липня 2025 року Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із письмовою заявою (у порядку досудового врегулювання спору), в якій просив усунути вказані порушення: зарахувати до його страхового стажу період проходження військового стажування (навчання) за червень, липень та серпень 1971 року, а також відновити застосування величини оцінки одного року страхового стажу на рівні 1,35% за періоди, що передували введенню в дію пенсійної реформи (з 26.09.2009 по 01.10.2017).
За результатами розгляду вказаного звернення, листом від 07 серпня 2025 року № 15749-16657/З-52/8-1300/25 Відповідач надав відповідь, якою фактично відмовив у задоволенні вимог пенсіонера. Свою позицію відповідач мотивував тим, що період навчання правомірно враховано лише по 03.06.1971, оскільки саме ця дата зазначена в дипломі, який є основним документом для підтвердження факту навчання. Щодо застосування коефіцієнта страхового стажу, Відповідач вказав, що перерахунок пенсії з 01.10.2017 із застосуванням величини 1% здійснено правомірно та в автоматичному режимі на виконання вимог пункту 4-3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV (у редакції Закону № 2148-VIII).
Не погоджуючись із такою позицією пенсійного органу та вважаючи допущену ним бездіяльність і прийняті рішення протиправними, Позивач звернувся за захистом своїх соціальних та майнових прав до адміністративного суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, всебічно аналізуючи аргументи Позивача та заперечення Відповідача в контексті норм чинного законодавства, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
При вирішенні справ, пов`язаних із соціальними виплатами, суд також застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі — ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Позбавлення майна може бути виправданим лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах «Пічкур проти України», «Суханов та Ільченко проти України», «Стек та інші проти Сполученого Королівства») сформовано сталу позицію, що якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати (зокрема, пенсію), це право вважається «майновим інтересом», що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції. Крім того, невід`ємним елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності та захисту легітимних очікувань особи.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій в Україні регулюються виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі — Закон № 1058-IV). Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж — період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До набрання чинності Законом № 1058-IV питання пенсійного забезпечення, у тому числі обчислення стажу, регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі — Закон № 1788-XII).
Пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується, зокрема, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Статтею 62 Закону № 1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі — Порядок № 637).
Відповідно до пункту 1 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Зокрема, згідно з пунктом 8 Порядку № 637 час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. Жодної переваги сили доказу диплома над іншими архівними довідками вказана норма не встановлює.
Щодо порядку обчислення розміру пенсії та застосування величини оцінки одного року страхового стажу, суд зазначає, що статтею 25 Закону № 1058-IV (у редакції, чинній до 01.10.2017) було встановлено, що за період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1,35%.
Проте, 11.10.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII (далі — Закон № 2148-VIII), яким запроваджено комплексну пенсійну реформу, що мала на меті подолання диспропорцій у розмірах пенсій та їх «осучаснення».
Законом № 2148-VIII абзац п`ятий частини першої статті 25 Закону № 1058-IV викладено в новій редакції, згідно з якою: «за період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1%».
Крім того, Законом № 2148-VIII розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 4-3. Цим спеціальним пунктом регламентовано, що пенсії, призначені відповідно до цього Закону до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», з 1 жовтня 2017 року перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки, із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%.
Оцінюючи доводи про порушення статті 22 Конституції України (щодо недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів) та статті 58 Конституції України (щодо незворотності дії закону в часі), суд враховує правові висновки Конституційного Суду України. 
Так, у своїх рішеннях Конституційний Суд України зазначав, що держава виходячи з фінансових можливостей має право змінювати, призупиняти дію окремих норм, які передбачають соціальні виплати, однак такі зміни не повинні призводити до скасування чи сутнісного нівелювання самого права на соціальний захист. Незворотність дії закону в часі означає, що закон застосовується до фактів і правовідносин, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Перерахунок раніше призначених пенсій на майбутнє за новими правилами не є наданням закону зворотної сили, оскільки новий механізм обчислення застосовується до правовідносин із виплати пенсії, що тривають після 01.10.2017.
Водночас, з метою недопущення погіршення матеріального становища пенсіонерів, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2148-VIII встановлено правову гарантію: у разі якщо внаслідок перерахунку, проведеного відповідно до цього Закону, розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Оцінка правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень здійснюється адміністративним судом з урахуванням критеріїв, визначених частиною другою статті 2 КАС України, зокрема щодо прийняття (вчинення) їх: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; 4) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 5) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно, саме орган Пенсійного фонду України зобов`язаний надати суду належні та достатні докази того, що при обчисленні страхового стажу та здійсненні перерахунку пенсії Позивача він діяв у суворій відповідності до вищенаведених норм права.
Щодо позовних вимог в частині незарахування до страхового стажу періоду навчання у Львівському політехнічному інституті з 04 червня 1971 року по 31 серпня 1971 року, суд зазначає наступне.
Оцінюючи правомірність дій Відповідача у цій частині, суд встановив, що пенсійний орган, зараховуючи період навчання Позивача у вищому навчальному закладі, штучно обмежив цей період датою видачі диплома про здобуття вищої освіти (03.06.1971). Свою відмову зарахувати наступні літні місяці Відповідач мотивував тим, що саме диплом, згідно з приписами Порядку № 637, є базовим і нібито єдиним документом, який підтверджує факт та хронологічні рамки навчання.
Однак суд вважає такий підхід відповідача надмірно формалізованим, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, суперечить вимогам законодавства та порушує право особи на повне врахування її страхового стажу.
Як передбачено пунктом 8 Порядку № 637, період навчання у вищих навчальних закладах може підтверджуватися не лише дипломами, а й довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. Жодна норма права не наділяє диплом вищою доказовою силою порівняно з офіційними архівними довідками навчального закладу, особливо у випадках, коли освітній процес мав складну, багатокомпонентну структуру.
Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд встановив, що Позивач проходив навчання у Львівському політехнічному інституті за денною (стаціонарною) формою. Відповідно до Положення про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах, навчальний рік триває 12 місяців, розпочинається, як правило, 1 вересня і для студентів складається з навчальних днів, днів проведення підсумкового контролю, екзаменаційних сесій, практик (стажувань), а також вихідних, святкових і канікулярних днів.
Згідно з архівними довідками Національного університету «Львівська політехніка» (від 09.09.2009 № 69-43-718 та від 25.03.2014 № 69-43-211), складеними на підставі наказів ректора інституту, Позивач фактично закінчив навчання лише 31 серпня 1971 року.
Зокрема, витягом з наказу ректора від 02.07.1971 № 950 підтверджується, що Позивача, якому після захисту дипломного проекту присвоєно цивільну кваліфікацію інженера-механіка, відправлено як молодого спеціаліста на обов`язкове військове стажування з 1 липня по 31 серпня 1971 року. Проходження цього стажування відбувалося виключно в межах єдиного освітнього процесу, організованого навчальним закладом. Більше того, матеріалами справи підтверджується, що в цей період Позивач склав військову присягу (04.07.1971) та отримував стипендію від політехнічного інституту, що безсумнівно підтверджує збереження за ним статусу здобувача освіти.
Суд наголошує, що військове стажування (навчальні збори) на військовій кафедрі вищого навчального закладу є обов`язковою, невід`ємною складовою частиною єдиного навчального процесу за програмою підготовки офіцерів запасу. До повного завершення такого стажування та проходження відповідної підсумкової атестації особа не може вважатися такою, що вичерпала всі етапи навчального процесу, передбачені навчальними планами інституту.
Сам по собі факт отримання диплома за основною (цивільною) спеціальністю у червні 1971 року не розірвав правового зв`язку Позивача з навчальним закладом, оскільки він продовжував перебувати у статусі особи, яка проходить військову підготовку безпосередньо від цього інституту. Датою остаточного відрахування особи зі складу студентів (випускників) є дата, зазначена у відповідному наказі ректора, а саме — 31 серпня 1971 року.
Крім того, суд враховує, що вказана правова позиція щодо природи військових зборів повністю узгоджується із висновками Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 445/2374/16-а суд касаційної інстанції сформував висновок, згідно з яким період проходження військових зборів (військового стажування) під час навчання у вищому навчальному закладі підлягає включенню до розрахунку страхового стажу особи, оскільки охоплються періодом навчання у вищому навчальному закладі. 
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що Відповідач діяв протиправно та з надмірним формалізмом, безпідставно звузивши період навчання Позивача лише до дати виписки диплома. Пенсійний орган проігнорував надані належні та допустимі докази — офіційні архівні довідки, які мають однакову з дипломом юридичну силу для цілей підтвердження стажу.
З огляду на це, дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо незарахування спірного періоду підлягають визнанню протиправними. З метою ефективного та повного відновлення порушених соціальних прав Позивача, Відповідача належить зобов`язати зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 неврахований період його навчання з 04 червня 1971 року по 31 серпня 1971 року та здійснити відповідний перерахунок пенсії. У цій частині позовні вимоги є повністю обґрунтованими, доведеними матеріалами справи та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині не застосування величини оцінки одного року страхового стажу 1,35% при розрахунку розміру пенсії, суд зазначає наступне.
Позивач стверджує, що автоматична зміна величини оцінки одного року страхового стажу з 1,35% на 1% під час здійснення масового перерахунку його пенсії з 01.10.2017 є прямим звуженням його законних прав, порушує статтю 22 Конституції України, принцип правової визначеності, легітимні очікування, а також принцип незворотності дії закону в часі, закріплений у статті 58 Основного Закону. На переконання Позивача, до періодів його стажу, які були набуті до набрання чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII (далі — Закон № 2148-VIII), повинен і надалі безумовно застосовуватися раніше встановлений показник 1,35%.
Суд відхиляє такі доводи Позивача з огляду на таке.
Законодавець, приймаючи Закон № 2148-VIII, запровадив системний та масштабний механізм «осучаснення» (перерахунку) всіх раніше призначених пенсій в Україні. Головною метою цієї реформи було подолання значних диспропорцій у розмірах пенсійних виплат, призначених у різні роки, та приведення їх у відповідність до актуальних економічних показників (зокрема, середньої заробітної плати по країні).
Цей механізм, який жорстко та імперативно закріплений у пункті 4-3 розділу XV Закону № 1058-IV, є комплексним, системним і неподільним. Він передбачає не точкову зміну одного параметра за бажанням пенсіонера, а обов`язкову одночасну зміну двох ключових величин у формулі розрахунку пенсії:
1. суттєве збільшення базового показника середньої заробітної плати по Україні, який береться для розрахунку (застосовано усереднений та значно вищий показник за 2014-2016 роки, що становив 3764,40 грн, замість застарілих та економічно неактуальних показників минулих років, за якими пенсія обчислювалася раніше);
2. встановлення нової єдиної величини оцінки одного року страхового стажу на рівні 1% для всіх без винятку категорій пенсіонерів, що підпадають під дію цього Закону.
Дії Відповідача (органу Пенсійного фонду) щодо проведення такого перерахунку з 01.10.2017 в автоматизованому порядку були не його самовільним чи дискреційним рішенням, а чітким, безумовним виконанням імперативної вказівки Закону № 2148-VIII. Ця норма прямої дії не передбачала жодного права вибору, варіативності чи альтернативи ані для територіального органу Пенсійного фонду, ані для самого пенсіонера. Застосування органом державної влади чинної норми закону не може вважатися протиправною дією чи бездіяльністю.
Щодо аргументів Позивача про порушення статті 22 Конституції України (недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів), суд звертає особливу увагу на наявність у Законі № 2148-VIII спеціального гарантійного механізму. 
Так, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону законодавець прямо передбачив, що у разі якщо внаслідок такого перерахунку («осучаснення» за новою формулою) математичний розмір пенсії конкретної особи виявиться меншим, такій особі пенсія продовжує виплачуватися в раніше встановленому (вищому) розмірі.
Тобто, закон гарантував абсолютне збереження рівня соціального забезпечення: фактично отримувана сума пенсії Позивача не могла бути зменшена в жодному разі. Під поняттям «звуження прав» у практиці Конституційного Суду України розуміється зменшення фактичного обсягу блага, яке отримує особа. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами пенсійної справи, загальний розмір пенсійної виплати Позивача після перерахунку не зменшився, а отже, його майнові права на соціальний захист не були порушені чи звужені.
Щодо аргументів про порушення статті 58 Конституції України (зворотна дія закону в часі), суд зазначає, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. 
Дія Закону № 2148-VIII щодо застосування коефіцієнта 1% поширюється на правовідносини з нарахування та виплати пенсії, які існують та тривають починаючи з 01 жовтня 2017 року (на майбутнє). Закон не переглядає розміри виплат та не вимагає повернення коштів за періоди до 01.10.2017, де застосовувався коефіцієнт 1,35%. Тому застосування нового порядку обчислення до поточних та майбутніх щомісячних виплат не є зворотною дією закону в часі.
Вимога Позивача застосувати при перерахунку новий, значно вищий показник середньої заробітної плати (3764,40 грн), але при цьому штучно залишити старий коефіцієнт оцінки стажу (1,35%), є безпідставною спробою створити власну, «змішану» (гібридну) формулу розрахунку пенсії, яка законом не передбачена. Такий вибірковий підхід прямо суперечить волі законодавця, принципам солідарної системи пенсійного страхування та безальтернативним вимогам пункту 4-3 розділу XV Закону № 1058-IV.
Суд також наголошує, що норми Закону № 2148-VIII, які змінили показник оцінки стажу на 1%, є чинними, легітимними і рішеннями Конституційного Суду України неконституційними не визнавалися. Відповідно до статті 19 Конституції України, Відповідач не мав повноважень ігнорувати чинну норму закону.
Дана правова позиція не є новою та є усталеною у судовій практиці Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Зокрема, у постановах від 05.02.2020 у справі № 822/3781/17, від 27.04.2021 у справі № 200/2266/19-а, від 29.12.2021 у справі № 620/1492/19, Верховний Суд неодноразово і послідовно наголошував, що перерахунок пенсії з 01.10.2017 із одночасним застосуванням нової бази (3764,40 грн) та нової величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1% здійснено територіальними органами Пенсійного фонду України абсолютно правомірно. Суд касаційної інстанції підтвердив, що такий перерахунок не становить порушення конституційних прав громадян на достатній життєвий рівень або соціальний захист, не порушує принципу легітимних очікувань та не суперечить принципу незворотності дії закону в часі.
З огляду на все вищевикладене у сукупності, суд дійшов переконання, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в частині здійснення автоматичного перерахунку пенсії Позивача з 01.10.2017 із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу 1% є повністю правомірними, обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині визнаються судом безпідставними та задоволенню не підлягають..
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що Позивач при зверненні до суду заявив дві самостійні позовні вимоги немайнового характеру, за які сплатив судовий збір у загальному розмірі 2422,40 грн (1211,20 грн х 2 вимоги), що належним чином підтверджується відповідними квитанціями, наявними у матеріалах адміністративної справи.
Оскільки за результатами судового розгляду позов підлягає частковому задоволенню (судом визнано обґрунтованою та задоволено одну з двох заявлених основних позовних вимог, а саме в частині незаконності дій щодо незарахування до страхового стажу повного періоду навчання), на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволеної частини позову, що становить 1211,20 грн. Доказів понесення сторонами будь-яких інших судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, суду не надано, а тому їх розподіл не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо незарахування ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоду навчання у Львівському політехнічному інституті з 04 червня 1971 року по 31 серпня 1971 року.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄДРПОУ: 13814885, місцезнаходження: 79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, буд. 10) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до страхового стажу період навчання у Львівському політехнічному інституті з 04 червня 1971 року по 31 серпня 1971 року та здійснити відповідний перерахунок і виплату пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.
4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄДРПОУ: 13814885) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно до задоволених вимог у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 20 березня 2026 року.

Суддя Коморний О.І.