ЄУН: 336/11007/25
Провадження №: 2/336/847/2026 
07.04.26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Худіної О.О., за участі секретаря судового засідання: Дорошенко К.В., розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи), цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-
За відсутності сторін, -
ВСТАНОВИВ:
11.11.2025 до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за договором позики від 17 грудня 2019 року у загальному розмірі 154 792 (сто п`ятдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто дві) гривні 50 копійок, що складається 3: - 75 000 грн - основна сума боргу; - 36 225 грн - відсотки за користування позикою; - 32 700 грн - інфляційні втрати; - 10 867,50 грн - три відсотки річних, а також судові витрати.
За змістом позову, 17 грудня 2019 року між позивачем та відповідачем, враховуючи довірчі відносини, було укладено договір позики в усній формі, підтверджений письмовою розпискою. Відповідно до цього договору позивач надала відповідачу грошові кошти у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень у готівковій формі. Факт отримання коштів підтверджується розпискою, складеною ОСОБА_2 у присутності свідка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У розписці відповідач зобов`язався повернути отримані кошти до 17 грудня 2020 року та сплатити 10% річних за фактичний строк користування позикою (копія розписки додається).
Незважаючи на наявність зобов`язання, відповідач у встановлений строк не повернув суму позики та не сплатив нараховані відсотки. Часткове погашення боргу відбулося 8 травня 2021 року, коли ОСОБА_2 передав позивачу 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень готівкою. Вказана передача відбулася в присутності свідка ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідченнями свідка.
Станом на 23 жовтня 2025 року залишок основного боргу становить 75 000
(сімдесят п`ять тисяч) гривень, а відсотки за користування позикою за період з 17 грудня 2020 року по 23 жовтня 2025 року – 36 225,00 гривень. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача переді мною становить 111 225,00 гривень.
Відповідно до розписки від 17 грудня 2019 року, відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень та зобов`язався повернути їх до 17 грудня 2020 року із сплатою 10% річних. Частково борг був погашений 8 травня 2021 року у сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень, що підтверджується свідченнями свідка.
Таким чином, залишок основного боргу становить 75 000 (сімдесят п`ять тисяч)
гривень.
Відповідно до умов договору та статей 1049, 1050 Цивільного кодексу України, за користування позикою нараховуються відсотки у розмірі 10% річних. Розрахунок здійснено за період з 17 грудня 2020 року по 23 жовтня 2025 року, що становить 4 роки і 10 місяців (4,83 року). Сума відсотків за цей період дорівнює: 75 000 ? 10% ? 4,83 = 36 225 (тридцять шість тисяч двісті двадцять п`ять) гривень.
Крім того, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.
З урахуванням офіційних показників інфляції, опублікованих Державною службою статистики України, кумулятивний індекс інфляції за період з січня 2021 року по жовтень
2025 року становить орієнтовно 143,6%. Відтак інфляційні втрати на суму боргу 75 000
гривень становлять: 75 000 ? 43,6% = 32 700 (тридцять дві тисячі сімсот) гривень. 
Також три відсотки річних від простроченої суми за той самий період (4,83 року)
становлять: 75 000 ? 3% ? 4,83 = 10 867,50 (десять тисяч вісімсот шістдесят сім гривень п`ятдесят копійок).
Отже, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 23 жовтня 2025 року становить:
— 75 000 гривень основного боргу, 
— 36 225 гривень відсотків за користування позикою, 
— 32 700 гривень інфляційних втрат,
— 10 867,50 гривень трьох відсотків річних.
Загальна сума боргу, що підлягає стягненню з відповідача, становить 154 792,50 (сто
п`ятдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто дві гривні п`ятдесят копійок).
Враховуючи вказані обставини позивач просить суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано в провадження судді Худіної О.О.
Ухвалою судді від 19.11.2025 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою судді від 18.12.2025 постановлено закрити підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання призначене на 07 квітня 2026 року, сторони до суду не з`явились.
Від позивачки 07.04.5026 за вхідним номером Вх: 11509/26-вх надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, подзвону заяву підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, не заперечує щодо винесення судом заочного рішення, крім того до вказаної заяви додала оригінал розписки.
Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію учасників судового розгляду, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-14).
Розписка складена 17 грудня 2019 року, згідно зі змістом: «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , податковий номер НОМЕР_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Ленінським РВ УМВС України 05.10.2004 року в Запорізькій області, фактично мешкаю за адресою: АДРЕСА_2 беру в борг у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер НОМЕР_4 , паспорт громадянина України НОМЕР_5 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти у сумі 100 000 гривень ( сто тисяч гривень 00 копійок), які зобов`язуюсь повернути останній в термін не пізніші 17 грудня 2020 року. За користування грошовими коштами зобов`язуюсь сплатити 10% річних за фактичний строк користування. На момент позики курс НБУ 1 долар США = 23,46 гривень.» (а.с. 15-16).
Вказана розписка долучена до матеріалів справи у оригіналі та поверненню позивачу не підлягає, задля виключеного повторного зверненню до суду із вказаними вимогами до відповідача.
Крім того, вказана розписка була написана власноруч відповідачем ОСОБА_2 , в присутності свідка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-21).
Свідченнями свідка ОСОБА_3 зазначено, що позивач ОСОБА_1 передала грошові кошти ОСОБА_2 17.12.2019, у сумі 100 000,00 гривень, крім того 08.05.2021 під час вказаної зустрічі ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 25 000,00 гривень (а.с. 22).
Під час розгляду справи суд виходить з правового змісту норм, які регулюють загальні умови та строки виконання зобов`язань, а також відповідальність за їх порушення учасниками цивільних правовідносин, а саме ст. 509, 524-527, 530, 533, 549-551, 598, 599, 610-612, 625 ЦК України. Разом з цим, загальні положення про договір врегульовані ст. 626-631 ЦК України.
За змістом п.3, 5, 6 ч.1 ст.3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства відносяться свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, серед іншого, договори та інші правочини. 
Згідно з ч.2,3,6 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Як передбачено ч.1,2 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Крім того, за положеннями ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.
Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як врегульовано ч.1 ст. 202, ст.207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом ч.3 ст.545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. 
Відповідно до ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Як врегульовано ст. 610-612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтями 524, 533 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Розглядаючи спір, що виник між сторонами, надавши оцінку наявним доказам, суд виходить з того, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). 
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).
Відповідних обставин під час розгляду даної справи, що свідчать про нікчемність правочину, судом не встановлено, зустрічного позову із вимогою про визнання договору позики недійсним відповідачами не заявлено, тому суд дійшов висновку про правомірність вчиненого правочину.
Суд зауважує, що пред`явлення позикодавцем позичальнику вимоги про повернення позики в часі до звернення до суду з огляду на зміст розписки та норми чинного законодавства не вимагається. 
Проте, й докази повного погашення заборгованості з боку сторони відповідача не надано. Дотримання досудового порядку врегулювання спору у справах даної категорії (якщо предметом спору є лише сума заборгованості за договором позики) не є обов`язковим.
Щодо вимог про стягнення процентів в розмірі, узгодженому сторонами правочину, суд виходить з такого.
В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (ч.5 ст.626 ЦК України).
За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року у справі №498/1105/15-ц, пр.61-18065св18 зазначено, що: «право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-465цс18.
Так, умови договору позики (зі змісту відповідної розписки від 17.12.2019) не суперечать вказаним положенням ч.2 ст.1048 ЦК України, сума процентів за користування коштів визначена сторонами правочину у розмірі 10% річних за фактичний строк користування, на час розгляду справи не повернута, відповідно, підлягає стягненню в повному обсязі з відповідача, на користь позикодавця за період з 17.12.2020 по 23.10.2025.
Таким чином, сума процентів відповідно до умов договору позики від 17.12.2019 за період з 17.12.2020 по 23.10.2025 підлягає стягненню у сумі 36 225,00 гривень. 
Щодо вимог про стягнення 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України, суд враховує таке.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Так, вказаною нормою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму 3% відповідно до статті 625 цього Кодексу, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.
Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Також три відсотки річних від простроченої суми за той самий період (4,83 року)
становлять: 75 000 ? 3% ? 4,83 = 10 867,50 (десять тисяч вісімсот шістдесят сім гривень п`ятдесят копійок), що також підлягають стягнення з відповідача на користь позивача.
Крім того, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.
З урахуванням офіційних показників інфляції, опублікованих Державною службою статистики України, кумулятивний індекс інфляції за період з січня 2021 року по жовтень
2025 року становить орієнтовно 143,6%. Відтак інфляційні втрати на суму боргу 75 000
гривень становлять: 75 000 ? 43,6% = 32 700 (тридцять дві тисячі сімсот) гривень, що також підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з приписами ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Враховуючи встановлені вище обставини справи, позов підлягає задоволенню. 
Щодо витрат на правничу допомогу адвоката.
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відповідно до статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Відповідно до матеріалів справи стороною позивача на підтвердження надання правничої допомоги до суду надано договір про надання юридичних послуг №Ж-20102501 від 20.10.2025; акт про надання юридичних послуг від 29.10.2025 найменування послуг: підготовка та направлення позовної заяви та супровідних клопотань до суду з питання стягнення заборгованості договором позики; надання юридичних консультацій з вищевказаних питань, вартість наданих послуг складає 10 000,00 гривен, що також підлягають стягненню з відповідача.
Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір.
Керуючись ст. 12-13, 19, 76-82, 90, 95-96, 100-102, 110, 133, 134, 137, 139, 141, 213, 223, 229, 240, 247, 258-259, 263-266, 272-273 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики -задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17.12.2019 у сумі 154 792,50 (сто
п`ятдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто дві гривні п`ятдесят копійок), яка складається з 
75 000 гривень основного боргу, 36 225 гривень відсотків за користування позикою, 32 700 гривень інфляційних втрат, 10 867,50 гривень трьох відсотків річних.
Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі – 1547,92 гривень (Одна тисяча п`ятсот сорок сім гривень 92 копійки), та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 гривень (Десять тисяч гривень 00 копійок)
Реквізити сторін: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити рішення в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя О.О. Худіна