ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 819/1270/17
адміністративне провадження № К/9901/3346/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів -Юрченко В.П., Хохуляка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.09.2017 (суддя: Мартиць О.І.)
та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 (судді: Качмар В.Я., Гінда О.М., Ніколін В.В.)
у справі № 819/1270/17
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Тернопільській області 
про скасування податкових повідомлень-рішень, - 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Тернопільській області, податковий/контролюючий орган), в якому просила суд скасувати:
1) податкове повідомлення-рішення від 14.03.2017 № 0002511302, яким збільшено грошове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем на суму 67522,70 грн. і штрафними санкціями на суму 16880,68 грн.;
2) податкове повідомлення-рішення від 14.03.2017 № 0002521302, яким збільшено грошове зобов`язання по військовому збору за основним платежем на суму 5109,88 грн. і штрафними санкціями на суму 1277,47 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач наголосила на протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки такі рішення прийняті в порушення вимог податкового законодавства. На думку заявниці, податковий орган безпідставно дійшов висновку про виникнення у позивача податкової заборгованості з анульованого (прощеного) боргу за кредитним договором від 27.12.2006 № 770/42-103-06, оскільки позивач ніякого додаткового блага від банківської установи не отримувала. Додає, що в результаті реалізації договірних правовідносин між нею та банком, позивачем було повернуто суму грошей більшу, ніж була отримана в якості кредиту. Позивач наголошує, що у неї фактично не відбулось збільшення загального майнового стану чи приросту її активів у тій чи іншій формі, а тому відсутній об`єкт оподаткування та відсутні підстави включення такого доходу у податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік.
Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.09.2017, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що ПАТ «Укрсоцбанк» листом від 21.04.2016 № 186/79-508 підтверджено анулювання (прощення) заборгованості ОСОБА_1 по договору кредиту від 27.12.2006 № 770/42-103-06 у розмірі 341267,65 грн., сума доходу, що не підлягає оподаткуванню - 609,00 грн., сума нарахованого та виплаченого доходу, відображена в 1-ДФ - 340658,52 грн., у зв`язку з чим, анульована (прощена) основна сума боргу (кредиту), виключаючи 609,00 грн. згідно із підпунктом 165.1.55 пункту 165.1 статті 165 ПК України, є доходом платника податків у розумінні ПК України, який підлягає оподаткуванню в порядку абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, і позивач мала включити до податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік анульовану (прощену) суму в розмірі 340658,52 грн.
При цьому, суди зазначили, що позивач в дійсності подала податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2015 рік, оскільки відповідно до даних ІС «Податковий блок» (т. 1 а.с. 61) за 2015 рік ОСОБА_1 була подана лише податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця (т. 1 а.с. 62.), а тому факт неподання податкової декларації про майновий стан і доходи одержані в 2015 році та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військовому збору за отримані доходи за перевіряємий період в сумі 340658,52 грн. - знайшли своє реагування зі сторони контролюючого органу.
Не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції позивач звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В доводах касаційної скарги позивач зауважив, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права та порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Додає, що приймаючи оскаржувані постанову та ухвалу суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам, які були наведені в позовній заяві і апеляційній скарзі, натомість взяли до уваги доводи відповідача.
За твердженням скаржника, суди не зазначили жодного слова відносно того, що позивач фактично повернула на рахунок кредитора кошти, які значно перевищували розмір отриманих в якості кредиту, а сторонами по договору фактично було достроково припинено дію договору кредиту на певних умовах, оскільки, як вбачається із наданої банком довідки від 10.07.2017, за час дії кредиту нею було сплачено в рахунок погашення податкової заборгованості за кредитним договором кошти в загальній сумі 83 329 швейцарських франків 31 сантимів, що було еквівалентно за курсом НБУ у розмірі 848 583,94 грн.
На думку заявниці, зазначене свідчить про те, що вона не отримала прибуток внаслідок прощення частини заборгованості за кредитним договором, а й зазнала значних матеріальних збитків, а відтак судами не встановлено юридичного факту отримання нею доходу, який в розумінні положень ст.ст. 14, 163, 164, 165 Податкового кодексу України, підлягає оподаткуванню.
Крім зазначеного скаржниця зауважує, що банком не приймалося жодних рішень щодо припинення зобов`язання за кредитним договором від 27.12.2006 № 770/42-103-06 шляхом прощення боргу. Навпаки, 11.09.2015 між сторонами кредитного договору було досягнуто згоди про часткове погашення наявної заборгованості, з огляду на що, такі спільні дії кредитора і боржника по врегулюванню наявної заборгованості зумовлені тим, що відносини, що виникли між банком та клієнтом з питань надання кредиту є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України.
Підсумовуючи викладене, скаржниця наголошує, що відсутні підстави вважати, що позивач отримала додаткові блага, оскільки списання заборгованості не відбулося.
Також зазначає, що апеляційний суд, приймаючи 12.12.2017 ухвалу про відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду апеляційної скарги через неможливість прибуття її чи представника у судове засідання, грубо порушив чинне законодавство України шляхом позбавлення позивача права на судовий захист, оскільки про розгляд апеляційної скарги саме 12.12.2017, вона 09.12.2017 випадково дізналася з реєстру судових рішень, а відтак ні копії ухвали, ні судової повістки вона не отримувала, з огляду на що вона не могла прибути в судове засідання.
Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін, наголосивши на їх правомірності. При цьому, представник податкового органу зауважив, що донараховані контролюючим органом позивачу суми податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору цілком відповідають економічній сутність доходу, оскільки при списанні (анулюванні) заборгованості особа одержує економічну вигоду у вигляді збереження активів в силу припинення належного кредитного права вимоги та кореспондуючого цій вимозі обов`язку боржника витрачати кошти на погашення заборгованості за кредитом.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
27.12.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір кредиту № 770/42-103-06, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 60000,00 швейцарських франків, зі сплатою 10,2 процентів річних, та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 10.12.2031 року. (т. 1 а.с. 9-10)
11.09.2015 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до договору кредиту № 770/42-103-06 від 27.12.2006, згідно із пунктами 2.1 та 2.2 якого:
заборгованість за кредитом в сумі 26371,15 швейцарських франків; 
заборгованість по процентам за користуванням кредитом в сумі 4291,50 швейцарських франків (т. 1 а.с. 11-12).
Відповідно до пункту 3 даного договору сторони прийшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування, які викладені в договорі кредиту (з урахуванням усіх змін та доповнень до нього).
Сторони домовились, що погашення заборгованості за договором кредиту в сумі 15332,00 швейцарських франка здійснюється позичальником не пізніше 11.09.2015 (пункт 3.1 договору про внесення змін).
Пунктом 3.2 такого договору передбачено, що сторони домовились, що в разі якщо позичальник належним чином виконає умови, які викладені у пункті 3.1 цього договору про внесення змін, то позичальник набуває право на анулювання (прощення) залишку заборгованості за договором кредиту.
У день виконання умов, які викладені у пункту 3.1 цього договору про внесення змін позичальник надає кредитору підписану «Заяву на сплату заборгованості згідно умов Опції 50-50 з частковим анулюванням», форма якої зазначена в додатку № 1 до цього договору про внесення змін не пізніше 16 години 30 хвилин поточного робочого дня кредитора, в який позичальник внесе суму, зазначену в пункті 3.1 цього договору про внесення змін.
Сума залишку заборгованості за договором кредиту, що підлягає анулюванню (прощенню), дата такого анулювання (прощення), а також відповідні положення стосовно повідомлення позичальника про таке анулювання (прощення) та його обов`язок самостійно сплатити податок з таких доходів і відобразити їх у річній податковій декларації відповідно до вимог Податкового кодексу України зазначаються в заяві.
11.09.2015 ОСОБА_1 сплачено борг за кредитом в сумі 11040,50 швейцарських франків та борг по процентам за користуванням кредитом в сумі 4291,50 швейцарський франк, що підтверджується довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» від 10.07.2017 № 10.1-186/96-10300 (т. 1 а.с. 33-35).
Цього ж дня, 11.09.2015 згідно заяви на сплату заборгованості згідно умов Опції 50-50 з частковим анулюванням ОСОБА_1 просила здійснити анулювання (прощення) основної заборгованості за договором кредиту № 770/42-103-06 від 27.12.2006 в сумі 15330,65 швейцарських франків. Також в даній заяві ОСОБА_1 зазначено про те, що вона належним чином повідомлена банком про суму анулювання (прощення) заборгованості та про свій обов`язок самостійно сплатити податок на доходи з фізичних осіб з суми прощеної основної заборгованості за кредитом, з відображенням такого доходу у річній податковій декларації відповідно до вимог підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (т. 1 а.с. 60).
01.02.2017 Головним управлінням ДФС у Тернопільській області прийнято та надіслано на адресу позивача наказ № 129 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 » (т. 1 а.с. 56), який отримано позивачем 09.02.2017 відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 зворотній а.с. 56).
Так, на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.2 статті 75, підпункту 78.1.2 пункту 78.1 статті 78, статті 79 ПК України та наказу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 01.02.2017 № 129, контролюючим органом проведено документальну позапланову невиїзну перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт від 24.02.2017 № 284/19-00-13-02/ НОМЕР_1 . (т. 1 а.с.18-20), яким встановлено порушення позивачем вимог: 
абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, підпункту «в» пункту 176.1 статті 176, статті 179 ПК України, в результаті чого донараховано суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за 2015 рік в сумі - 67522,60 грн.;
пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано військовий збір за результатами отриманих доходів у вигляді додаткового блага за 2015 рік в сумі 5109,88 грн.
Повідомленням Головного управління ДФС у Тернопільській області від 17.02.2017 № 124/6/19-00-13-02-13/1614 запрошено ОСОБА_1 для ознайомлення, підписання та отримання акту перевірки 24.02.2017 о 10 годині 00 хвилин (т. 1 а.с. 57), проте у зв`язку з неявкою в зазначений час акт перевірки від 24.02.2017 № 284/19-00-13-02/ НОМЕР_1 направлено платнику податків засобами поштового зв`язку, який отриманий нею особисто 27.02.2017 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 58).
Суди встановили, що проведення даної перевірки зумовлено відомостями із ЦБДРФО, даними Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області по формі 1-ДФ, відповіддю ПАТ «Укрсоцбанк» від 21.04.2016 № 186/79-508, а також неподанням податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік.
ПАТ «Укрсоцбанк» відобразив суму анульованого основного боргу в сумі 340658,52 грн. в «Податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку» (1-ДФ) за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано за рахунок резерву, а саме: в звітності за 3 квартал 2015 року з ознакою доходу « 126» - додаткове благо.
Згідно наданої ПАТ «Укрсоцбанк» інформації, викладеної листом від 21.04.2016 № 186/79-508, сума доходу у вигляді анульованої основної суми кредитної заборгованості становить 341267,65, сума доходу, що не підлягає оподаткуванню - 609,00 грн., сума нарахованого та виплаченого доходу, відображена в 1-ДФ - 340658,52 грн. (т. 1 а.с. 59).
Позивач, не погодившись із висновками перевірки вказаного акту, подала заперечення на акт перевірки до Головного управління ДФС у Тернопільській області (т. 1 а.с. 25), однак розглянувши дане заперечення, контролюючий орган дійшов висновку, що порушень при складанні акту перевірки від 24.02.2017 № 284/19-00-13-02/2770009627 не встановлено, про що повідомив позивача листом від 10.03.2017 № 204/6/19-00-13-02/4/2578 (т. 1 а.с. 26).
14.03.2017, на підставі акту перевірки, Головним управлінням ДФС у Тернопільській області прийняті податкові повідомлення-рішення:
№ 0002511302, яким збільшено грошове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, на суму 84403,38 грн., з яких за основним платежем на суму 67522,70 грн. і штрафними санкціями на суму 16880,68 грн.; (т. 1 а.с. 21)
№ 0002521302, яким збільшено грошове зобов`язання по військовому збору на суму 6387,35 грн., з яких за основним платежем на суму 5109,88 грн. і штрафними санкціями на суму 1277,47 грн. (т. 1 а.с. 22).
Вказані податкові повідомлення-рішення були оскаржені позивачем в адміністративному порядку (т. 1 а.с. 27-29), однак рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 14.06.2017 № 7586/0/99-99-11-02-01-14 (т. 1 а.с. 30-31) податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 14.03.2017 № 0002511302 та № 0002521302 залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з п/п. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 ПК України платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа-резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Згідно з п/п. 163.1.1. та 163.1.2. пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Підпунктом 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.
Згідно з абзацом «д» п/п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу), зокрема, основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. 
Відповідно до п/п. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПК України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).
Таким чином, боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу (кредиту) та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, у тому числі шляхом повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 200/6518/20-а.
При цьому, Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01.01.2015, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.
Суди встановили, що ПАТ «Укрсоцбанк» листом від 21.04.2016 № 186/79-508 (т. 1 а.с. 59) підтвердив анулювання (прощення) заборгованості ОСОБА_1 по договору кредиту від 27.12.2006 № 770/42-103-06 у розмірі 341267,65 грн., сума доходу, що не підлягає оподаткуванню - 609,00 грн., сума нарахованого та виплаченого доходу, відображена в 1-ДФ - 340658,52 грн.
При цьому, у заяві від 11.09.2015 на сплату заборгованості згідно умов Опції 50-50 з частковим анулюванням (т. 1 а.с. 60) ОСОБА_1 зазначила, що вона належним чином повідомлена банком про суму анулювання (прощення) основної суми заборгованості (тіло кредиту) у розмірі 15 330,65 швейцарських франків та про свій обов`язок самостійно сплатити податок на доходи з фізичних осіб з суми прощеної основної заборгованості за кредитом, з відображенням такого доходу у річній податковій декларації відповідно до вимог підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.
Водночас, питання правозастосування абзацу «д» п/п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України знайшло оцінку у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 28.07.2021 у справі № 826/12872/17, у якій Судова палата дійшла висновків, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.
Судова плата також зазначила, що сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, та підвищених процентів, нарахованих у разі прострочення платежу, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.
Отже, під додатковим благом розуміється основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що анульована (прощена) основна сума боргу (кредиту), виключаючи 609,00 грн. згідно з п/п. 165.1.55 п. 165.1 ст. 165 ПК України, є доходом платника податків у розумінні ПК України, який підлягає оподаткуванню в порядку абзацу «д» п/п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України, і позивач, в даному випадку, мала включити до податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік анульовану (прощену) суму боргу (тіло кредиту) в розмірі 340658,52 грн., що свідчить про правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень.
Такі висновки судів попередніх інстанції у повному обсязі відповідають правовій позиції, яка неодноразово та послідовно висловлювалась у постановах Верховного Суду, зокрема, але не виключно, від 07.06.2018 у справі № 809/1343/17, від 05.11.2019 у справі № 821/465/17, від 19.06.2020 у справі № 260/769/19, від 13.01.2021 у справі № 815/3071/18, від 13.07.2023 у справі № 160/8319/20, від 28.06.2024 № 640/1123/19 та від 08.08.2024 у справі № 200/6518/20-а.
Відносно посилання заявниці у касаційній скарзі на те, що суди не зазначили жодного слова відносно того, що позивач фактично повернула на рахунок кредитора кошти, які значно перевищували розмір отриманих в якості кредиту, а саме: повернула кошти в загальній сумі 83 329 швейцарських франків 31 сантимів, що було еквівалентно за курсом НБУ у розмірі 848 583,94 грн., то Суд вважає вказані доводи безпідставними, оскільки банком анульовано позивачу основну суму кредиту у розмірі 15330,65 швейцарських франків (еквівалентно 340658,52 грн.), яка у розміні абзацу «д» п/п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України є додатковим благом та включаємся до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.
Щодо посилання скаржниці на те, що вона не отримала прибуток внаслідок прощення частини заборгованості за кредитним договором, а й зазнала значних матеріальних збитків, а відтак судами не встановлено юридичного факту отримання нею доходу, який в розумінні положень ст.ст. 14, 163, 164, 165 Податкового кодексу України, підлягає оподаткуванню, то вказані доводи спростовуються встановленими судом обставинами та матеріалами справи.
Відносно твердження позивача про те, що банком не приймалося жодних рішень щодо припинення зобов`язання за кредитним договором від 27.12.2006 № 770/42-103-06 шляхом прощення боргу, то Суд вважає вказані доводи такими, які жодним чином не впливають на факт анулювання позивачу основної суми кредиту у розмірі 15330,65 швейцарських франків (еквівалентно 340658,52 грн.), яка включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу позивача.
Щодо посилання скаржника на те, що апеляційний суд, приймаючи 12.12.2017 ухвалу про відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду апеляційної скарги через неможливість прибуття її чи представника у судове засідання, грубо порушив чинне законодавство України шляхом позбавлення позивача на судовий захист, оскільки про розгляд апеляційної скарги саме 12.12.2017, вона 09.12.2017 випадково дізналася з реєстру судових рішень, а відтак ні копії ухвали, ні судової повістки вона не отримувала, з огляду на що вона не могла прибути в судове засідання та скористатись правом на судовий захист, то Суд зазначає наступне.
По-перше, відповідно до ч. 3 ст. 187 КАС України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) в апеляційній скарзі зазначається, чи бажає особа взяти участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, чи просить суд розглянути справу за її відсутності.
З апеляційної скарги ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 70-74) вбачається, що позивач у такій скарзі, не скористалась своїм правом, передбаченим ч. 3 ст. 187 КАС України та не повідомила суд апеляційної інстанції, що бажає взяти участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
По-друге, згідно з частинами 1-3 статті 33 КАС України судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями.
Повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі, з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.
Судовий виклик або судове повідомлення осіб, які беруть участь у справі, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки, складеного відповідно до статті 34 цього Кодексу факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), електронною поштою, телефонограмою, опублікування у друкованому засобі масової інформації.
Повідомлення шляхом надсилання тексту повістки здійснюється за тими самими правилами, що і повідомлення шляхом надсилання повістки, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 35 КАС України (у редакції, чинній на момент розгляду апеляційної скарги) повістка повинна бути вручена не пізніше ніж за три дні до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді. Повістка у справах, для яких встановлено скорочені строки розгляду, має бути вручена у строк, достатній для прибуття до суду.
Згідно з ч. 11 ст. 35 КАС України (у редакції, чинній на момент розгляду апеляційної скарги) розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
З матеріалів справи видно, що судом апеляційної інстанції на адресу позивача, зазначену у позовній заяві було надіслано: 1) повістку про виклик до суду (т. 1 а.с. 93), лист, адресований у тому числі позивачу (т. 1 а.с. 94) до якого додано ухвалу про відкриття апеляційного провадження (т. 1 а.с. 95) та інформацію про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі (т. 1 а.с. 96), однак до апеляційного суду повернувся конверт з рекомендованим повідомленням (т. 1 а.с. 98-99) та довідкою поштової установи (т. 1 а.с. 97), в якій зазначено причини такого повернення, а саме: «за закінчення терміну зберігання».
Вказані обставини позивачем не заперечуються та не спростовуються, з огляду на що такий конверт із вкладенням повернувся до апеляційного суду з незалежних від апеляційного суду причин, чим спростовуються доводи позивача про не надсилання на її адресу судом апеляційної інстанції повістки та ухвали, а відтак і спростовуються твердження позивача про позбавлення її скористатись правом на судовий захист. 
При цьому, колегією суддів враховується, що до заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги позивачем не було надано жодних доказів неможливості прибуття у судове засідання особисто позивача або забезпечити присутність представника, оцінку відносно чого було надано судом апеляційної інстанції в ухвалі від 12.12.2017, в якій суд апеляційної інстанції зазначив, що, на думку апеляційного суду, подане клопотання є необґрунтованим, оскільки жодних доказів на підтвердження свого клопотання позивачем суду надано не було, а справу може бути вирішено на основі наявних доказів.
Більш того, відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України (у редакції, чинній на момент розгляду судом апеляційної інстанції апеляційної скарги) неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
В той же час, колегією суддів з матеріалів справи не вбачається, що суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні позивача, а відтак зважаючи на надіслання на адресу позивача повістки та копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, які повернулися до апеляційного суду з незалежних від суду причин, а також беручи до уваги, що позивач не скористалася своїм правом, передбаченим ч. 3 ст. 187 КАС України та не зазначила в апеляційній скарзі, що бажає взяти участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, апеляційний суд правильно розглянув справи за наявними у справі матеріалами.
Отже, доводи касаційної скарги, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень суди попередніх інстанції допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.09.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 у справі № 819/1270/17, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І.А. Васильєва
Cудді В.П. Юрченко
В.В. Хохуляк