Справа № 727/4298/25
Провадження № 2/727/148/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Чернівці 
Шевченківський районний суд м. Чернівців в складі: 
головуючого судді Дубець О.С. 
за участю секретаря судового засідання Вовкун Н.Ю.
позивачів за первісним позовом та відповідачів за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представниці позивачів за первісним позовом та відповідачів за зустрічним позовом – адвокатки Поляк М.В.,
представника відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 – адвоката Лопуха С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м.Чернівців цивільну справу:
за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог та процесуальні дії вчинені в ході справи
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з урахуванням поданої заяви про залишення без розгляду та залучення третьої особи від 05.11.2025, звернулися до суду з первісним позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в якому просили суд:
-Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .
-Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .
-Усунути ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом відновлення постачання електроенергії та водопостачання в квартирі АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, в якому просила суд: усунути ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження власним майном шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 . 
У поданому відзиві за первісним позовом ОСОБА_3 просила суд відмовити у задоволенні позову.
У поданому відзиві за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її вимог. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 18 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 16 липня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справа призначена до судового розгляду.
Ухвалою від 16 вересня 2025 року суд вирішив повернутись до стадії підготовчого провадження.
24 вересня 2025 року представник ОСОБА_3 адвокат Лопух Сергій Володимирович подав зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення.
Ухвалою від 26 вересня 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху та позивачці за зустрічним позовом наданий строк для усунення недоліків.
Ухвалою від 14 жовтня 2025 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення прийнято до розгляду та вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений.
Ухвалою від 20 листопада 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справа призначена до судового розгляду. 
У відповідності до частини 6 статті 259 ЦПК України судом в судовому засіданні 03 березня 2026 року оголошено скорочене судове рішення та складання повного рішення суду відкладено до 12 березня 2026 року. 

Стислий виклад позицій учасників справи
Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовують такими доводами.
21 травня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений шлюб. На момент реєстрації шлюбу місце проживання ОСОБА_4 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві спільної часткової власності. 
Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 фактично проживала за вказаною адресою. 
ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_2 . 3 моменту народження ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
12 березня 2013 року ОСОБА_4 , як співвласник вказаної квартири, зареєстрував за вказаною адресою ОСОБА_1 , як свою дружину.
Таким чином, зазначає ОСОБА_1 , вона з травня 2005 року фактично проживає, а з березня 2013 року було зареєстроване місце її проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 
19 липня 2018 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірваний. 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 переїхав проживати закордон, а позивачі за первісним позовом продовжили проживати за місцем їхньої реєстрації. 
16 липня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було знято із зареєстрованого місця проживання за заявою власників житла - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 
ОСОБА_1 вказує, що протягом періоду проживання вона оплачувала комунальні послуги та інші побутові потреби для підтриманням належного стану квартири. 
Зазначає, що у неї із сином відсутнє будь-яке інше житло, окрім вказаної квартири. 
Після зняття позивачів за первісним позовом із зареєстрованого місця проживання, ОСОБА_3 звернулася із заявами до АТ «Чернівціобленерго» та КП «Чернівціводоканал» про зупинення постачання електроенергії та води за адресою: АДРЕСА_2 .
28 березня 2025 року ОСОБА_3 викликала майстра за адресою фактичного проживання позивачів за первісним позовом для зміни замків в квартирі та того ж дня викликала поліцію за адресою: АДРЕСА_2 , з метою примусового виселення позивачів за первісним позовом з квартири. 
При цьому позивачі за первісним позовом вважають, що дії щодо створення їм перешкод у користуванні житловим приміщенням є протиправними, а у них наявне право на користування спірним житлом, оскільки виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку, припинення сімейних відносин із власником будинку/квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням.
Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що з метою відновлення їхнього порушеного права на належні умови проживання та користування житлом, наявні підстави для задоволення вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом відновлення постачання електроенергії та водопостачання.
У поданому зустрічному позові ОСОБА_3 зазначила таке. 
25 березня 2025 року ОСОБА_3 стала єдиним власником квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , як син та дружина ОСОБА_4 - співвласника квартири.
19 липня 2018 року заочним рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі № 727/4761/18 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був розірваний. 
16 липня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішенням Департаменту адміністративних послуг Чернівецької міської ради були зняті з місця реєстрації за вказаною адресою за заявою співвласників квартири, яке було оскаржене до суду. 
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 березня 2025 року в справі № 727/13371/24 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову щодо скасуванні рішення про зняття їх з реєстрації місця проживання та постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 травня 2025 року заочне рішення залишено без змін. 
Вказує, що на її прохання, як власниці квартири, надати доступ до неї шляхом передачі ключів від вхідних дверей - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовили, що засвідчує факт в перешкоджанні користуватись квартирою.
У зв`язку із відсутністю ключів від власної квартири, 28 березня 2025 року позивачкою за зустрічним позовом був викликаний екіпаж поліції для присутності їх при аварійному відчиненні вхідних дверей спірної квартири, які згодом були відчинені відповідачами за зустрічним позовом. 
Вважає, що звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду із позовом щодо визнання права користування зазначеною квартирою та усунення перешкод у користуванні нею, є також діями, спрямованими на перешкоджання власнику у користуванні квартирою.
ОСОБА_3 також посилається на те, що суди неодноразово зазначали, що відсутність між сторонами укладеного договору найму (оренди) житла, а також відсутність інших правових підстав для проживання, не створює у вселених осіб жодного речового чи зобов`язального права на користування чужим майном.
Власниця ОСОБА_3 не надавала згоди на проживання відповідачів за зустрічним позовом в квартирі, а отже їх перебування в житлі є вчиненням перешкод у користуванні майном, що підлягає усуненню в судовому порядку. 
З посиланням на те, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, ОСОБА_3 просить усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні належною їй квартирою. 
У поданому відзиві на зустрічний позов адвокатка Поляк М.В. вказує, що ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі з моменту укладення шлюбу з ОСОБА_4 , тобто з 21 травня 2005 року, а ОСОБА_2 був зареєстрований та проживає – з моменту народження, а саме з 21 вересня 2005 року. Пізніше, 12 березня 2012 року ОСОБА_1 була зареєстрована у спірній квартирі. Згода на реєстрацію та проживання у спірній квартирі була надана ОСОБА_4 .
Адвокатка ОСОБА_6 зазначає, що у своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 визнає, що відповідачі за зустрічним позовом вселилися, проживали та були зареєстровані у спірній квартирі як дружина та син, тобто як члени сім`ї, співвласника – ОСОБА_4 .
Відповідачі за зустрічним позовом не є такими, що самоправно вселилися до спірної квартири. Не зважаючи на те, що 19 липня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжували проживати та проживають у спірній квартирі вже понад 20 років та іншого житла не мають. 
У поданій відповіді на відзив представник ОСОБА_3 – адвокат Лопух С.В зазначив, що відповідачі за зустрічним позовом не проживають постійно у спірній квартирі, а час від часу з`являються в будинку АДРЕСА_3 для створення уяви їх проживання в квартирі АДРЕСА_4 . Проживають вони в квартирі АДРЕСА_5 , власником якої є ОСОБА_7 – матір ОСОБА_1 , яка складається з 4 житлових кімнат загальною площею 125,7 кв.м, в тому числі житловою площею 91,4 кв.м, та в силу приписів статті 3 СК України вони є сім`єю.
Також посилається на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знятті з місця проживання в спірній квартирі, а тому їх перебування в ній є неправомірним. 
В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представниця – адвокатка Поляк М.В. позовні вимоги за первісним позовом підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з мотивів, наведених у позові. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. 
Представник відповідачки за первісним позовом ОСОБА_3 – адвокат Лопух С.В. підтримав вимоги зустрічного позову та просив їх задовольнити, у задоволенні первісного позову просив відмовити, з мотивів, наведених у зустрічному позові.
Третя особа ОСОБА_4 правом на подання пояснення третьої особи щодо суті спору не скористався. Про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань суду не надав.
Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом
Дослідивши докази по справі судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 
Судом встановлено, що відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 19 вересня 2024 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована в період з 12.03.2012 по 16.07.2024 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 19 вересня 2024 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований в період з 21.09.2005 по 16.07.2024 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.11.2024 квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності: ОСОБА_3 – 1/2 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.04.2024 № 683, та ОСОБА_4 – 1/2 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.05.2010 № 4-1201 та свідоцтва про право власності від 20.12.2002 (а.с. 11-12).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 25.03.2025 вбачається, що ОСОБА_3 набула у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25 березня 2025 року № 1439 (а.с. 167).
Згідно із свідоцтвом про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 21 листопада 2005 року ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками записані: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 (а.с. 13).
Відповідно до заочного рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 липня 2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 травня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції за актовим записом № 523, був розірваний (а.с. 16). 
Відповідно до витягу № 596721 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.02.2024, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 – 21 вересня 2005 року; ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 – була зареєстрована 12 березня 2013 року (а.с. 19). 
Згідно з актом № 194 про фактичне проживання особи від 07 жовтня 2024 року, складеним ПП «Санітарія» за участі сусідів, вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за вказаною адресою з 2005 року (а.с. 20).
Відповідно до наданих Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради відповідей від 25 жовтня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 зняті із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , за заявою власника житла 16 липня 2024 року (а.с. 21-22). 
Відповідно до відповіді, наданої Департаментом патрульної поліції Управління патрульної поліції в Чернівецькій області від 09 квітня 2025 року та 23 липня 2025 року вбачається, що 28 березня 2025 року був здійснений виїзд екіпажу управління патрульної поліції в Чернівецькій області відповідно до виклику на спецлінію 102, який надійшов 28 березня 2025 року о 11 год. 34 хв. відповідно до якого заявниця – ОСОБА_3 , просила направити екіпаж для присутності працівників поліції при аварійному відчиненні дверей за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 59, 111).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 травня 2025 року по справі № 727/13371/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради, про скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання, встановлено, що на даний час відсутнє рішення суду про визнання за позивачами права користування спірним житловим приміщенням, проте вони не позбавлені можливості у подальшому звернутися до суду з відповідними позовними вимогами. Крім того, зняття їх з реєстрації само по собі не зумовлює автоматично втрату права і надалі проживати в цьому жилому приміщенні (а.с. 76).
Відповідно до наданої КП «Чернівціводоканал» відповіді від 04.04.2024 щодо запиту ОСОБА_8 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , по зверненню споживача у зв`язку з не проживанням та не користуванням централізованим водопостачанням та водовідведенням був опломбований ввід води блокуючим пристроєм (а.с. 92-93).
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_7 пояснили суду, що ОСОБА_1 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з того часу, як вона вийшла заміж за ОСОБА_4 . ОСОБА_2 проживає у вказаній квартирі зі свого народження. Іншого житла вони не мають, весь цей час проживають в даній квартирі, сплачують комунальні платежі. На даний час в квартирі відсутні водопостачання та електрика, так як ОСОБА_10 відключила квартиру від отримання цих комунальних послуг. 
З урахуванням викладених учасниками справи обставин справи та дослідженими доказами, судом встановлено, що предметом даного позову є визнання за позивачами за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та за зустрічним позовом - усунення ОСОБА_3 перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення.

Релевантні джерела права й акти, їх застосування та позиція суду 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

І. Щодо вимоги за первісним позовом про визнання права користування житловим приміщенням та зустрічним позовом щодо усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).
У справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.
Отже, за змістом указаних рішень ЄСПЛ тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56).
Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria)). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення від 05 січня 2000 року ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).
Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Судом встановлено, що спірні відносини, які виникли у даній справі щодо користування житловим приміщенням, виникли між власницею квартири ОСОБА_3 та користувачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . 
Отже, для вирішення спірних відносин між учасниками справи суду необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України.
У статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).
Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).
Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Права члена сім`ї, у тому числі і житлові, розглядаюся як постійні.
Водночас відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Приписи статті 406 ЦК України у спорі між власником та членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Отже, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Судом встановлено, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності – кожному по 1/2 частці. Станом дату на вирішення справи по суті одноосібним власником квартири є ОСОБА_3 . 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселилися в спірну квартиру, як члени сім`ї одного із колишніх співвласників квартири – ОСОБА_4 . ОСОБА_1 набула право користування квартирою після одруження із ОСОБА_4 , а саме з травня 2005 року, пізніше, у березні 2013 року за цією адресою було зареєстроване її місце проживання. ОСОБА_2 набув право користування спірною квартирою з моменту народження – вересень 2005 року, тоді його місце проживання було зареєстроване за цією адресою. 
Судом також встановлено, що позивачі за первісним позовом весь час, з моменту вселення у спірну квартиру, проживали у ній та були зареєстровані за вказаною адресою до того моменту, коли за заявою власників квартири вони не були зняті з реєстрації місця проживання – 16 липня 2024 року. 
При цьому суд також бере до уваги те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 намагались захистити свої порушені права шляхом звернення із позовом до суду до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради, про скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання.
Беручи до уваги наведене, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як члени сім`ї одного із співвласників квартири, були вселені у спірне житло та зареєстровані у ньому, а отже набули право користування спірною квартирою. 
Таким чином, перехід права власності на квартиру в порядку спадкування та на підставі договору дарування до ОСОБА_3 не змінив характер цих відносин, як сімейний, та відповідно, такий перехід не припинив сервітут ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на право проживати у квартирі.
Вказане також спростовує доводи відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 про те, що оскільки відповідачі за зустрічним позовом не є членами її сім`ї, не перебувають із нею у родинних, трудових чи договірних відносинах, не є співвласниками нерухомості та не користуються нею на підставі будь-якого правочину (договору найму, оренди безоплатного користування тощо), то відповідно, у них відсутні правові підстави для перебування (проживання) в зазначеній квартирі. 
Також суд бере до уваги те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності мають власне житло. Доказів протилежного ОСОБА_3 не надала.
Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом припинення права користування цим майном, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Наведене вище судом в сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення. 

ІІ. Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом відновлення постачання електроенергії та водопостачання в квартирі
Так, судом встановлено, що позивачі за первісним позовом позбавлені можливості користуватись комунальними послугами в спірній квартирі, зокрема послугами водопостачання та водовідведення та постачання електроенергії, у зв`язку із їх відключенням за заявою власника квартири. 
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, споживач має право розірвати договір про надання комунальної послуги, попередивши про це виконавця відповідної комунальної послуги не менш як за два місяці до дати розірвання договору, за умови допуску виконавця для здійснення технічного припинення надання відповідної послуги.
Відповідно до пункту 7.13 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національна комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, відновлення електроживлення електроустановки, яка була відключена за заявою її власника, здійснюється за заявою власника цієї електроустановки протягом 5 робочих днів після оплати власником цієї електроустановки оператору системи послуги з підключення.
Відповідно до вимог Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 27.06.2008 № 190, Типового індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 № 690, відновлення водопостачання та водовідведення відбувається за заявою споживача про приєднання до систем централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення. 
З огляну на наведене та з метою відновлення порушеного права позивачів за первісним позовом на належні умови проживання та користування житлом, суд доходить висновку щодо задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом відновлення власницею спірної квартири – ОСОБА_3 , постачання електроенергії та водопостачання, є належним способом захисту та підлягає забоволенню.

Висновки суду за результатами розгляду справи

Щодо суті позовних вимог
Таким чином, беручи до уваги досліджені в ході розгляду справи докази та встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення слід відмовити.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що за розгляд справи судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплатили судовий збір в розмірі по 2422,40 грн кожний за дві вимоги немайнового характеру.
З урахуванням того, що судом задоволено повністю позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з відповідачки на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір в повному обсязі. 
Відповідно, у стягненні судових витрат за зустрічним позовом слід відмовити. 

Керуючись статтями 12, 13, 81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 351-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - задовольнити. 

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Усунути ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом відновлення постачання електроенергії та водопостачання в квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмір 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві грн 40 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмір 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві грн 40 коп.).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення – відмовити. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників процесу:
Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом: ОСОБА_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Датою складання повного судового рішення є 12 березня 2026 року.

Суддя        Дубець О.С.