Справа № 136/627/24
провадження № 2/136/122/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2026 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області 
в складі: головуючого судді Шпортун С.В.,
за участі секретаря судового засідання Белінської С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, 
за участі позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) звернулась до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що вони із відповідачем є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Судовим рішенням від 12.04.2018 (справа №136/463/18) із ОСОБА_2 на її, ОСОБА_1 , присуджено до стягнення аліменти на утримання неповнолітньої дочки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до повноліття дитини.
Позивач вказує у позові, що з часу ухвалення вказаного рішення розмір витрат на утримання дочки зріс, їх спільна із відповідачем дитина потребує значних коштів на її розвиток та оздоровлення, при цьому вони з дитиною проживають за кордоном, а відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, хоча є фінансово спроможним, тому з метою забезпечення прав дитини на достатній життєвий рівень, позивач просила змінити визначений за судовим рішенням розмір аліментів у сторону збільшення з частки від заробітку (доходу) відповідача на 1/3 частку всіх доходів відповідача щомісячно на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення нею повноліття.
Окрім цього, позивач у позові зазначає, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що полягає в тому, що не тільки не приїздить до дитини, знаючи їх місце перебування, а взагалі не цікавиться дитиною, її життям, станом здоров`я, не сплачує аліментів за судовим рішенням, тому має заборгованість, що на думку позивача, свідчить про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків стосовно дитини, що стало підставою звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав стосовно їх спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач, у відповідності до ст. ст. 174, 178 ЦПК України, не скористався своїм процесуальним правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову, не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку.
Ухвалою суду від 01.04.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, а у справі призначено підготовче судове засідання, також зобов`язано Службу у справах дітей Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області надати висновок, щодо позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 06.05.2024 замінено неналежну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, на належну - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області. Зобов`язано Службу у справах дітей Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області надати висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 15.08.2024 задоволено заяву представника ОСОБА_4 про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.
Ухвалою суду від 21.04.2025 було закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою суду від 14.05.2025 задоволено заяву про участь позивача ОСОБА_1 в режимі відеоконференції.
16.05.2025 ухвалою суду визнано обов`язковою явку представника третьої особи - Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, в судове засідання для дачі пояснень.
У судовому засіданні позивач відмовилась від допиту представника Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві, суду додатково пояснила, що у 2018 році вона подала заяву про присудження із відповідача аліментів на утримання їх спільної дитини та з того часу вони із відповідачем не спілкуються, а з 2019 року вони виїхали із дитиною до іншої країни, де вона й проживає на даний час, про долю відповідача з того часу не знає нічого, тоді як відповідач у будь-який спосіб не підтримує стосунки із дитиною, не намагається з нею спілкуватись, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Також просила збільшити розмір аліментів, оскільки проживання дитини за кордоном потребує більших витрат на її утримання та розвиток. 
Представник позивача у судове засідання не з`явився, у режимі відеоконференції не приєднався, зі згоди позивача суд здійснював розгляд справи за його відсутності.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідач, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяв та клопотань щодо поважності причин неявки чи розгляду справи у його відсутність до суду не направив, судовий виклики повернуто повторно до суду за відомостями Укрпошти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Окрім цього, відповідача було повідомлено шляхом розміщення оголошення на сайті Судова влада про виклик до суду у цій справі.
За таких обставин, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив, що 12.04.2018 Липовецьким районним судом Вінницької області було видано судовий наказ у цивільній справі №136/463/18 (а.с.10), яким із ОСОБА_2 присуджено аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, які слід стягувати з 22 березня 2018 р. (дня подачі заяви до суду) і до досягнення дитиною повноліття. (а.с.10).
Судовий наказ набрав законної сили 15.08.2018 та був виданий стягувачу.
Зі змісту паспортних даних позивача ОСОБА_1 (а.с.7), її зареєстроване місце проживання зазначено: АДРЕСА_1 .
Згідно Акту за №8 обстеження матеріально побутових умов ОСОБА_1 складеного за участі соціального працівника та сусідів (а.с.15) ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані в АДРЕСА_1 , однак не проживають перебувають за межами України.
Відповідно до Акту від 19.04.2023 складеного за участі сусідів (а.с.17) слідує, що ОСОБА_1 постійно проживала із дитиною ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , дитина мала належні умови, батько дитини ОСОБА_2 не з`являвся, вихованням дитини не займався.
Відповідно до довідки від лікаря Турбівської лікарні без дати її видачі (а.с.16), вбачається, що батько ОСОБА_3 не брав участь у лікуванні та профілактиці хвороб дитини. Дитиною опікується мати.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за ВП №57187666 з 01.09.2020 по серпень 2023 ОСОБА_2 має заборгованість 235 875,90 грн. (а.с.34).
08.11.2021 ОСОБА_5 отримала дозвіл на проживання НОМЕР_1 (а.с.31), місце реєстрації: АДРЕСА_2 , має доступ до ринку праці.
12.11.2021 ОСОБА_6 було видано дозвіл на проживання НОМЕР_2 (а.с.33), місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 01.07.2020 у м. Торунь, укладеного між пані ОСОБА_7 та паном ДЕНИСОМ ДІДРІХОМ, орендарем є ОСОБА_8 (а.с.22, 23).
Встановлено, що згідно заяви м. Торунь від 17.02.2022 для дитини ОСОБА_3 , створені всі умови для проживання (а.с.24). 
З інформації № 74 про готовність дитини до початку навчання у початковій школі № 9 Імені Станіслави Яворської вул. Жепакова 7/9 , 87-100 Торунь, вбачається що ОСОБА_9 перебуває в Польщі, де відвідує відділення дитячого садочку в початковій школі (а.с.13, 14).
25.08.2021 між недержавним дитячим садочком та ОСОБА_10 було укладено Договір 25.08.2021 (а.с., 27, 28-29), відповідно до якого сторони дійшли згоди, що недержавний дитячий садочок Wesoly Tygrysek взяв на себе зобов`язання організовувати догляд та навчання дитини з 01.09.2021 до 31.08.2022, перебування у закладі становить 400 злотих ця сума не включає вартість харчування.
Також недержавний дитячий садочок Wesoly Tygrysek 14.02.2022 надав характеристику на дитину ОСОБА_6 (а.с.21).
21.06.2024 було складено Акт за №17 комісією у складі старости та сусідів (а.с.67), відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрована в АДРЕСА_1 , разом з дитиною ОСОБА_6 , однак за вказаною адресою не проживає.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У відповідності з ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У відповідності з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Верховний Суд у постанові від 06.05.2020, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. 
У постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №204/1199/16-ц (провадження №61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.
Аналізуючи вимоги та положення зазначеного вище законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Зі змісту відповіді начальника служби у справах дітей Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області від 01.07.2024 (а.с.66) встановлено, що скласти висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав на виконання вимог ухвали суду від 06.05.2024 не представляється за можливе, оскільки ОСОБА_1 разом із дитиною не проживає на території Турбівської територіальної громади більше чотирьох років.
На підтвердження відсутності позивача із дитиною за місцем зареєстрованого проживання додано Акт за №17 від 21.06.2024, який затверджений селищним головою (а.с.67).
Із інформації наданої Турбівською селищною радою від 16.12.2025 за №01-07-1008 (а.с.178) встановлено, що службою у справах дітей Турбівської селищної ради було направлено запити до Служби у справах дітей Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області за результатами розгляду якого встановлено, що ОСОБА_2 за місцем останньої відомої зареєстрованої адреси проживання відсутній більше п`яти років, зі слів сусідів його місце проживання та перебування не відоме, в підтвердження чому надано відповіді підготовлені Службою у справах дітей Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області.
Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.44) ОСОБА_2 зареєстрований в с. Митниця Дубенського району Рівненської області.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено саме на позивача.
Зібрані у справі докази підтверджують те, що за місцем постійного проживання відповідач ОСОБА_2 хоча й зареєстрований, утім більше п`яти років там не проживає.
У судовому засіданні позивач підтвердила, що в рамках виконавчого провадження як стягувачем нею не ініціювались питання про оголошення розшуку боржника чи заходів для позбавлення його відповідних прав, притягнення до кримінальної відповідальності та їй взагалі невідомо його місце перебування чи місцезнаходження, вони не спілкуються з 2019 року.
Аналізуючи надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог, слід дійти висновку, що належних та допустимих доказів свідомого, тобто, що відповідач систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними суду не надано та іншого не встановлено.
Будь-яких заяв та клопотань позивач перед судом не ініціювала.
Тоді як факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання, відтак наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.
Натомість судом встановлено наявність обставин, що спричинені об`єктивними причинами неможливості спілкування дитини із батьком, у зв`язку із перебуванням дитини за межами України, введений в Україні воєнний стан та обмеження виїзду чоловіків призивного віку за межі країни, при цьому не встановлено місце проживання/перебування відповідача, відсутні засоби зв`язку та комунікації із відповідачем.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували б винну, свідому поведінку щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по відношенню до їх спільної із позивачем дитини.
За таких обставин, в частині вимог про позбавлення батьківських прав відповідача слід відмовити.
Вирішуючи вимоги про зміну розміру присуджених із відповідача аліментів, суд виходить з наступного
Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За нормами частин 1 та 2 ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів", яким внесені зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 6-143цс13 та в постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року N 536/1557/17.
Отож виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отож тягар доказування обставин, на які посилаються сторони покладається на кожну із них.
У судовому засіданні позивач покликалась на те, що переїзд за кордон та зміна місця проживання дитини тягне додаткові витрати пов`язані із її розвитком, вивченням нової мови.
Аналізуючи зібрані у справі докази судом встановлено, що вони не містять підтвердження зміни матеріального чи сімейного стану як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я, відсутні докази щодо стану здоров`я дитини, докази витрат, які додатково несе матір на її розвиток, а перебування позивача із дитиною за кордоном та наявність договору датованого 2022 року про перебування дитини у недержавному садочку, не може бути доказом понесених витрат, оскільки вказує про наявність договірних зобов`язань.
При цьому, позивачем не ініціювались перед судом будь-які клопотання про витребування доказів за наявності складнощів у їх поданні щодо підтвердження матеріального стану відповідача.
Аналізуючи зібрані у с праві докази, суд вважає, що розмір аліментів який на даний час стягується з відповідача у розмірі 1/4 частки від усіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, є необхідним та достатнім для забезпечення належного рівня життя дитини сторін та відповідатиме можливостям та обов`язку обох батьків утримувати їх спільну дитину.
За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність вимог в частині зміни розміру аліментів, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до Глави 8 ЦПК України.
Згідно платіжного доручення від 21.03.2024 позивач при зверненні до суду за вимогами про позбавлення батьківських прав сплатила судовий збір у розмірі 1211, 20 грн., в іншій частині вимог про зміну розміру аліментів позивач була звільнена від сплати судового збору.
Ураховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено, суд відносить витрати позивача на її рахунок, а в частині щодо сплати яких вона була звільнена відносить їх на рахунок держави.
Керуючись ст. 164, 199, 200 СК України, ст. 10, 12, 13, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Учасники цивільного процесу:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 );
Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РКОКПП - НОМЕР_4 );
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької (вул. Миру, 44, смт Турбів, Вінницький р-н., Вінницька обл., ЄДРПОУ - 43913318).

Суддя     Світлана ШПОРТУН