П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2990/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Матущак В.В. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
03 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Смілянця Е. С.  Драчук Т. О. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просить:
1. Визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача з вини якого були припинені виплати страхових виплат у зв`язку з виїздом позивача в Ізраїль та своєчасно не виплачено позивачу суми страхових виплат починаючи з 29.10.1998 по сьогоднішній день.
2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області виплатити суми страхових виплат позивача за період з 29.10.1998 по сьогоднішній день урахуванням їх перерахунку відповідно до чинного законодавства на момент виплати з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та поновити поточну страхову виплату.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.06.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1998 року місце проживання - Ізраїль.
Під час роботи на Кожгалантерейній фабриці перейменованій у виробничо-торгову фірму "Кожгалантерея" стався з ОСОБА_1 нещасний випадок на виробництві та позивач отримував страхові виплати до виїзду за кордон.
У зв`язку з виїздом за кордон в 1998 році, Фонд соціального страхування України повідомив позивача про те, що у зв`язку з виїздом позивача в Ізраїль виплата страхових виплат не передбачено діючим законодавством.
З 01.01.2023 у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, повноваження управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях передані до відповідних територіальних органів Пенсійного фонду України.
15.01.2025 представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області з нотаріально посвідченою та апостильованою заявою про поновлення страхових виплат у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням).
До даної заяви було надано: картка платника податків ОСОБА_1 ; паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 ОСОБА_1 ; виписка з акту освідування ВТЕК ОСОБА_1 до довідки серії ВТЭ5 №044671, виданої 28.04.1991; трудова книга ОСОБА_1 ; акт №2 від 18.10.1988 про нещасний випадок на виробництві; виписка з акту ВТЕК від 28.01.1991; довідка №116055 від 26.10.1998 про перебування на обліку в Хмельницькому міському управлінні соціального захисту населення як отримувач пенсії по інвалідності дитинства з 23.07.1990 безстроково; довідка ВТЄ-5 №052125 від 23.07.1990 про інвалідність дитинства безстроково; довідка від 24.06.1997 про перебування на обліку в Хмельницькому міському управлінні соціального захисту населення як отримувач пенсії по інвалідності 3 групи; довідка №116055 від 16.10.1998 про перебування на обліку в Хмельницькому міському управлінні соціального захисту населення як отримувач пенсії 3 групи по каліцтву з 28.01.1998 безстроково; Лист фонду соціального страхування від 12.12.2006 про припинення страхових виплат в зв`язку з виїздом за кордон.
29.01.2025 відповідач листом №1567-739/В-03/8-2200/25 повідомив, що "згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку від 26.01.2024 №4-1 заява про призначення, страхових виплат подається потерпілим особисто або через уповноваженого представника до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ"; "Згідно пункту 3 розділу ІІ Порядку №4-1 незалежно від виду страхової виплати, щодо якої звертається особа, під час подання заяви особа надає, зокрема, паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України."
Оскільки, до заяви ОСОБА_1 не долучено всіх вищеперелічених документів згідно Порядку, та постійним місцем проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль, підстави для призначення страхових виплат ОСОБА_1 у Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області відсутні.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні до відповідача заявником не були надані докази того, що до 1998 йому були призначені та виплачувались відповідні страхові виплати, не надані докази припинення таких виплат та будь-які рішення або повідомлення, на підставі яких можливо б було підтвердити відповідні факти. Не надані такі докази і суду.
Враховуючи, що міжнародний договір між Україною та Державою Ізраїль в сфері соціального забезпечення громадян не ратифіковано та постійним місцем проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль, підстави для призначення страхових виплат позивачу у Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області відсутні.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 №1105-XIV (далі - Закон №1105-XIV в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно з пунктом 1 Порядку здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2001 №998 (далі - Порядок №998), цей порядок застосовується у разі, якщо міжнародними договорами України не встановлено інші правила здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали на постійне місце проживання за межі України.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини 1). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватись права та принципи, що закріплені у Хартії.
Право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Згідно із частиною 3 статті 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 №16/98-ВР право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно із пунктом 1 частини 1, 4 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до статті 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України від 11.12.2003 №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Кожен громадянин України має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.
Відтак, право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати. Таким чином, будь-яка особа, незважаючи на місце її проживання, вправі користуватись належними їй конституційними правами, у тому числі і на одержання страхових виплат від держави, на території якої стався страховий випадок.
Водночас, статтею 40 Закону Закон №1105-XIV визначено, що здійснення страхових виплат і надання соціальних послуг припиняються, зокрема, якщо потерпілим є особа, якій оформлено документи для виїзду за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Як встановлено судом першої інстанції, при зверненні до відповідача заявником не були надані докази того, що до 1998 йому були призначені та виплачувались відповідні страхові виплати, не надані докази припинення таких виплат та будь-які рішення або повідомлення, на підставі яких можливо б було підтвердити відповідні факти. 
Не надані такі докази як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції.
Разом з тим, ОСОБА_1 до заяви не надав документів про постійне місце реєстрації на території України.
Як встановив суд, згідно відмітки Державної міграційної служби України в копії закордонного паспорта, постійним місцем проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль з 1998.
Угода між Україною та Державою Ізраїль підписана, однак ще не ратифікована.
Враховуючи, що міжнародний договір між Україною та Державою Ізраїль в сфері соціального забезпечення громадян не ратифіковано та постійним місцем проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль, підстави для призначення страхових виплат позивачу у Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області відсутні.
За відсутності ознак протиправності дій органу Пенсійного фонду відсутні і підстави для зобов`язання виплатити суму страхових виплат. В свою чергу, вимоги щодо нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основних вимог, які суд вважає необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про заборону дискримінації за місцем проживання та посилання на Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки у спірних правовідносинах застосуванню підлягають спеціальні норми Закону №1105-XIV, які прямо визначають умови здійснення страхових виплат особам, що проживають за кордоном. Зазначене правове регулювання не є дискримінаційним, а встановлює особливий порядок реалізації права на страхові виплати. 
Посилання апелянта на пункт 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №998, є безпідставним, оскільки положення цього Порядку регулюють механізм здійснення вже призначених страхових виплат особам, які перебувають на обліку та отримують такі виплати. Натомість позивачем не надано належних та допустимих доказів призначення йому страхових виплат, перебування на обліку у відповідача або його правонаступника, а також доказів прийняття рішення про їх протиправне припинення. 
Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду у справі №234/9296/17 від 25.11.2020 року, то колегія суддів вважає безпідставним. Правові висновки суду касаційної інстанції підлягають врахуванню за умови подібності фактичних обставин справ. Водночас у справі, що переглядається, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт призначення йому страхових виплат, перебування на обліку у відповідному органі, а також факт прийняття рішення про їх протиправне припинення. 
Натомість у справі, на яку посилається апелянт, судом було встановлено наявність призначених страхових виплат та підтверджено перебування особи на обліку, що обумовило іншу правову оцінку спірних правовідносин. Таким чином, наведена судова практика не свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції, проте не містять посилань на порушення норм матеріального чи процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Драчук Т. О.