ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 квітня 2026 року	справа № 380/24667/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами :
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , період навчання у Рава-Руському СПТУ №60 з 01.09.1980 по 16.07.1983 роки;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження військової служби з 18.10.1983 по 22.11.1990 роки згідно військового квитка НОМЕР_1 .
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в Рава-Руському виробничому відділенні Сільгосптехніка з 27.07.1983 по 10.10.1983 роки та період роботи у кооперативі “Імпульс” з 17.02.1993 по 01.04.1997 роки.
- зобов`язати Відповідача-1 подати звіт про виконання судового рішення відповідно до статті 382 КАС України;
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 січня 2025 року позивачу виповнилося 60 років, у зв`язку з чим він набув право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV. Позивач 15 січня 2025 року звернувся до територіального органу Пенсійного фонду із відповідною заявою про призначення пенсії, додавши всі наявні в нього оригінали документів (трудову книжку, військовий квиток, диплом тощо).
Відповідно до принципу екстериторіальності розподілу заяв, документи позивача спрямовані до Головного управління ПФУ в Харківській області (Відповідач-2). За результатами їх розгляду Відповідач-2 виніс рішення від 22.01.2025 № 134650035783, яким відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії. Свою відмову пенсійний орган мотивував тим, що для виходу на пенсію у віці 60 років у 2025 році закон вимагає наявності не менше 32 років страхового стажу, натомість позивачу зараховано лише 8 років 3 місяці та 15 днів.
Позивач не погоджується з таким рішенням та вказує, що Харківський пенсійний орган абсолютно безпідставно, протиправно та з надмірним формалізмом не включив до його страхового стажу найбільш значні періоди його трудової, військової та навчальної діяльності. Зокрема, позивач наголошує на безпідставності неврахування періоду його строкової військової служби (з 18.10.1983 по 22.11.1990). Цей період відхилений Відповідачем-2 через нібито відсутність у військовому квитку номера і дати постанови МО СРСР, а також через відсутність точного числа звільнення (зазначено лише місяць і рік — "ХІ.1990"). Позивач аргументує, що військовий квиток є офіційним державним документом, а пересічний призовник не має жодного впливу на те, наскільки детально та акуратно посадові особи військового комісаріату вносять до нього записи чи реквізити відомчих наказів. Також позивач вважає незаконним виключення зі стажу періоду його навчання (з 01.09.1980 по 16.07.1983). Відповідач-2 не зарахував цей період через наявність однієї орфографічної описки у прізвищі в архівній довідці (написано “ ОСОБА_2 ” замість правильного “ ОСОБА_2 ”), а також через відсутність печатки та посади відповідальної особи біля першого запису про це навчання у самій трудовій книжці. Позивач зазначає, що така мовна описка не може нівелювати факт здобуття ним освіти, що підтверджується дипломом та іншими даними. 
Стосовно відхилених періодів безпосередньої трудової діяльності (роботи з 27.07.1983 по 10.10.1983 та з 17.02.1993 по 01.04.1997), позивач наводить такі аргументи. Перший період не був зарахований через те, що він хронологічно передує даті відкриття бланка самої трудової книжки (яка була оформлена лише у 1991 році). Другий період відхилено через наявні візуальні виправлення дат у записах про прийом на роботу, які не були окремо завірені печаткою роботодавця.
Обґрунтовуючи свою позицію, позивач спирається на сталу та незмінну практику Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Згідно з цією практикою, особа-працівник не може нести жодної відповідальності за порушення правил ведення трудових книжок чи військових квитків, якщо ці порушення були допущені адміністрацією роботодавців або працівниками державних органів (військових комісаріатів). Формальні недоліки в оформленні первинних документів, допущені третіми особами, не можуть бути підставою для позбавлення людини її фундаментального конституційного права на належне пенсійне забезпечення у старості.
Ухвалою від 22 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з виявленими недоліками. 
Ухвалою від 10 березня 2026 року поновлено позивачу строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами.
Відповідач-1 — Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, що звернуті безпосередньо до нього.
Свою позицію ГУ ПФУ у Львівській області обґрунтовує тим, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій № 22-1, в Україні успішно функціонує принцип екстериторіальності. Заяви громадян після їх сканування автоматично розподіляються програмним забезпеченням між структурними підрозділами Пенсійного фонду по всій Україні. У даному конкретному випадку заява ОСОБА_1 спрямована на розгляд виключно до Головного управління ПФУ в Харківській області, яке самостійно проводило правову експертизу документів і винесло оскаржуване рішення від 22.01.2025.
Відповідач-1 особливо наголошує на тому, що Львівське управління ПФУ не приймало жодних управлінських рішень щодо позивача, не перевіряло зміст його документів і не відмовляло йому у призначенні пенсії. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09 липня 2024 року у справі № 240/16372/23, ГУ ПФУ у Львівській області зазначає, що належним відповідачем у справах про оскарження відмови у призначенні пенсії (та зобов`язання вчинити дії щодо її призначення) є виключно той територіальний орган Пенсійного фонду, який розглядав заяву та прийняв відповідне негативне рішення. Крім того, Відповідач-1 підтримав доводи по суті спору, зазначивши, що надані позивачем документи дійсно містять виправлення та суттєві недоліки, які порушують імперативні вимоги Інструкції № 58 та Порядку № 637, а тому законні підстави для зарахування спірних періодів без надання належних уточнюючих довідок були відсутні.
Відповідач-2 Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до матеріалів електронної справи, копія ухвали про відкриття провадження успішно доставлена до електронного кабінету Відповідача-2 у підсистемі “Електронний суд”. Жодних заяв, клопотань про поважність причин неподання відзиву чи прохань про продовження строків від Харківського управління не надходило. 
За таких обставин, керуючись положеннями частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення Відповідача-1, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та 08 січня 2025 року позивач досяг законодавчо встановленого пенсійного віку (60 років). Відповідно до вимог статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV (далі — Закон № 1058-IV), досягнення цього віку є передумовою для реалізації конституційного права громадянина на соціальний захист у формі призначення пенсії за віком.
15 січня 2025 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із відповідною заявою про призначення йому пенсії за віком. Разом із заявою надав усі необхідні та наявні в нього оригінали документів: паспорт громадянина України, довідку про присвоєння РНОКПП, трудову книжку НОМЕР_2 , військовий квиток НОМЕР_1 , диплом про здобуття професійної освіти, а також відповідні архівні довідки.
Програмним забезпеченням фонду заяву автоматично розподілено для прийняття рішення до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (Відповідач-2).
За результатами опрацювання поданих документів, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22.01.2025 № 134650035783 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Свою відмову пенсійний орган мотивував тим, що для призначення пенсії після досягнення 60-річного віку у 2025 році необхідною та обов`язковою умовою є наявність страхового стажу тривалістю не менше 32 років. Натомість, пенсійний орган зарахував позивачу лише 8 років 3 місяці та 15 днів страхового стажу, відкинувши більшу частину його трудової біографії.
З детального аналізу тексту оскаржуваного рішення судом встановлено, що Відповідач-2 не зарахував до загального страхового стажу позивача такі періоди його діяльності:
Період проходження строкової військової служби з 18.10.1983 по 22.11.1990. 
Згідно з наданим військовим квитком НОМЕР_1 (виданим 04.10.1985), позивач виконував військовий обов`язок. Однак Відповідач-2 відмовив у зарахуванні цього періоду, вказавши на формальні недоліки в оформленні документа військовим комісаріатом: відсутність номера та точної дати "постановлення МО СССР" про припинення військової служби, а також те, що на сторінці 4 військового квитка у графі дати наказу про виключення з частини відсутнє точне число (зазначено лише "ХІ.1990").
Період навчання з 01.09.1980 по 18.07.1983. 
Позивач надав довідку № 19 від 15.01.2025, видану Рава-Руським професійним ліцеєм (колишнє СПТУ № 60), яка підтверджує його навчання. Причиною відмови стало те, що в архівній довідці допущено орфографічну помилку — прізвище зазначено як “ ОСОБА_2 ”, що відрізняється на одну літеру від паспортних даних (“ ОСОБА_2 ”). Крім того, пенсійний орган відмовився зарахувати цей же період на підставі первинного запису в трудовій книжці (де підставою внесення вказано диплом НОМЕР_3 ), мотивуючи це тим, що запис не завірено окремою печаткою, ПІБ та посадою відповідальної особи підприємства, яке відкривало трудову книжку.
Період роботи в Рава-Руському виробничому відділенні "Сільгосптехніка" з 27.07.1983 по 10.10.1983. 
Причиною відмови у зарахуванні цього етапу роботи стало те, що період хронологічно передує даті фактичного оформлення (відкриття) бланка трудової книжки, яка була заповнена кадровою службою лише 08.01.1991 року.
Період роботи у кооперативі “Імпульс” з 17.02.1993 по 01.04.1997. 
Відповідач-2 відхилив цей стаж виключно через те, що у записах про прийом на роботу наявні візуальні виправлення у датах (дати прийому та дати наказу), які свого часу не були належним чином завірені роботодавцем (підписом та печаткою) відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, досліджуючи правомірність дій пенсійного органу щодо виключення зазначених періодів із загального стажу та вирішуючи спір по суті, суд виходить із такого законодавчого регулювання та обґрунтувань.
Частиною другою статті 19 Конституції України закріплено один із найважливіших принципів діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування. Ця норма імперативно передбачає, що відповідні органи та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що прямо передбачені Конституцією та законами України. Зазначений принцип виключає можливість довільного тлумачення посадовими особами законодавства на шкоду правам громадян.
Статтею 46 Основного Закону визначено, що громадяни мають конституційне право на соціальний захист. Це право включає забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також безумовне право на соціальне забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, а також умови набуття права на пенсію визначені спеціальним Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV від 09.07.2003 (далі — Закон № 1058-IV).
Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності чітко визначеного страхового стажу. Зокрема, у період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року такий стаж повинен становити не менше 32 років.
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV, під страховим стажем розуміється період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV чітко регламентовано, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону. Таке обчислення здійснюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку. Натомість за періоди трудової діяльності до впровадження системи персоніфікованого обліку (тобто за періоди до 01.01.2004 року) обчислення стажу проводиться виключно на підставі первинних документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Такий спеціальний Порядок був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі — Порядок № 637). Пунктом 1 Порядку № 637 також імперативно визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є саме трудова книжка.
Застосовуючи наведені норми права до обставин справи, суд послідовно та ґрунтовно надає правову оцінку кожному із не зарахованих Відповідачем-2 періодів діяльності позивача.
Щодо періоду проходження строкової військової служби з 18.10.1983 по 22.11.1990:
Згідно з абзацом першим частини першої статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Аналогічна захисна норма міститься також у статті 8 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Відповідно до пункту 9 Порядку № 637, проходження військової служби підтверджується військовими квитками, довідками військових комісаріатів, військових частин і установ системи Міноборони, а також довідками архівних і військово-лікувальних установ.
Як встановлено з копії військового квитка позивача серії НОМЕР_1 , яка долучена до матеріалів пенсійної справи, у ньому наявні всі необхідні та достатні записи про призов позивача на дійсну військову службу 18.10.1983 року та його подальше звільнення у запас. 
Однак, Відповідач-2 відмовив у зарахуванні цього тривалого періоду виключно з формальних підстав: через відсутність номера і точної дати постанови МО СРСР та відсутність точного числа у даті виключення з військової частини (вказано лише “ХІ.1990”).
Суд особливо акцентує увагу на тому, що ведення військового обліку, оформлення військових квитків та внесення до них відповідних записів, наказів і дат є прямим та виключним обов`язком уповноважених посадових осіб військових комісаріатів (нині — ТЦК та СП) та командирів військових частин. Громадянин, який проходить строкову службу, жодним чином не контролює процес заповнення цього офіційного документа і не може нести жодних негативних наслідків у вигляді позбавлення страхового стажу через службову недбалість, неуважність чи формальні помилки посадових осіб, які не поставили число місяця чи забули вписати реквізити загальної постанови керівництва Міністерства оборони СРСР.
Факт реального проходження військової служби позивачем у вказаний період є очевидним, по суті не заперечується самим Пенсійним фондом і належним чином підтверджується оригіналом військового квитка з відповідними печатками державних установ. Відмова у зарахуванні цього періоду є проявом надмірного формалізму та порушенням прав позивача.
Щодо періоду навчання з 01.09.1980 по 16.07.1983 у Рава-Руському СПТУ № 60:
Відповідно до пункту “д” частини третьої статті 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” до стажу роботи зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів. Крім того, відповідно до пункту 8 Порядку № 637, час навчання підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі відповідних архівних даних.
На підтвердження факту навчання позивач надав архівну довідку Рава-Руського професійного ліцею (який є правонаступником СПТУ № 60) від 15.01.2025 за № 19. Відмова пенсійного органу у зарахуванні цього періоду ґрунтується виключно на тому обставині, що у виданій довідці працівниками архіву було зазначено прізвище " ОСОБА_2 " замість правильного паспортного " ОСОБА_2 ".
Суд критично оцінює таку відмову та вважає її необґрунтованою. Розбіжність лише в одну літеру (“ь”) є типовою граматичною, орфографічною помилкою (мовною опискою), яка виникла об`єктивно внаслідок транслітерації чи механічного перенесення даних з російськомовних радянських документів в українські. Суд констатує, що усі інші ідентифікуючі дані особи (ім`я, по батькові, дата народження, факт подальшого працевлаштування за фахом) повністю співпадають. Особа не може і не повинна бути позбавлена законного права на пенсію через орфографічну помилку, допущену працівниками навчального закладу.
Більше того, факт закінчення цього навчального закладу додатково і незалежно підтверджується записом № 1 у трудовій книжці позивача, де міститься пряме посилання на диплом від 18.07.1983 серії НОМЕР_3 . Той факт, на який посилається Пенсійний фонд, що цей запис у трудовій книжці не завірений окремою печаткою, ПІБ та підписом посадової особи, не спростовує самого факту навчання. Запис про навчання до початку трудової діяльності традиційно вноситься першим роботодавцем при відкритті трудової книжки на підставі наданого документа про освіту, що і було зроблено у цьому випадку, і такий запис вважається належним доказом.
Щодо періодів роботи з 27.07.1983 по 10.10.1983 (Рава-Руське ВВ "Сільгосптехніка") та з 17.02.1993 по 01.04.1997 (кооператив “Імпульс”):
Відповідач-2 безпідставно відмовив у зарахуванні цих тривалих періодів, формально посилаючись на те, що перший період хронологічно передує даті фактичного відкриття бланка трудової книжки (яка була заповнена лише 08.01.1991), а щодо другого періоду — є наявні візуальні виправлення дат у записах про прийом на роботу, які не завірені печаткою роботодавця.
Стосовно цих аргументів відповідача, суд наголошує, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах, які відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування судами усіх інстанцій (зокрема, у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19), сформував правову позицію. Згідно з цією позицією, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається виключно на керівника підприємства, установи, організації. Працівник не може нести відповідальність за порушення роботодавцем Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Той факт, що перший роботодавець (або наступний за ним) вніс запис про попередню роботу (до служби в армії) вже під час фактичного оформлення паперового бланка трудової книжки у 1991 році, жодним чином не означає, що особа не працювала у 1983 році. У трудовій книжці позивача міститься чітке посилання на відповідний наказ підприємства, що підтверджує цей факт.
Аналогічно, виправлення дат, допущені свого часу кадровою службою кооперативу “Імпульс” (які, ймовірно, були зроблені тією ж самою кульковою ручкою під час початкового заповнення документа), не можуть спростовувати факту багаторічної та безпереррвної роботи позивача на цьому підприємстві. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, допущений з вини адміністрації підприємства, не може бути достатньою підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист у старості. 
Суд вважає застосування Відповідачем-2 таких суто формальних підстав для відмови неприйнятним проявом надмірного та невиправданого формалізму, що суперечить правовій природі та сутності права на пенсію.
Вирішуючи питання про визначення належного відповідача у цій справі та розподіл обов`язків між органами Пенсійного фонду України, суд враховує доводи Головного управління ПФУ у Львівській області (Відповідача-1), а також сталу практику Верховного Суду з цього питання.
Суд зазначає, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зі змінами, внесеними постановою від 16.12.2020 № 25-1), починаючи з 2021 року в Україні запроваджено та діє принцип екстериторіальності обслуговування громадян. Цей принцип передбачає, що заяви громадян про призначення пенсії скануються за місцем їх фактичного звернення, після чого централізоване програмне забезпечення автоматично, за принципом випадковості, визначає структурний підрозділ будь-якого територіального управління ПФУ в Україні, який буде безпосередньо розглядати цю заяву, проводити правову експертизу документів та приймати юридично значуще рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії.
У справі, що розглядається, на підставі наданих доказів достовірно встановлено, що заяву позивача від 15.01.2025 року автоматично розподілено для розгляду та опрацьовано Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області (Відповідач-2). Саме посадові особи Відповідача-2 здійснювали безпосередній юридичний аналіз поданих документів, перевіряли тривалість страхового стажу, приймали рішення про відхилення відповідних періодів трудової діяльності та, як наслідок, винесли оскаржуване індивідуальне рішення від 22.01.2025 № 134650035783 про відмову у призначенні пенсії за віком. Натомість, Головне управління ПФУ у Львівській області (Відповідач-1) виконувало лише функцію фронт-офісу (прийом документів), жодних владних управлінських рішень щодо позивача не приймало, оцінку його стажу не здійснювало та відмови йому не надавало.
Верховний Суд у своїй постанові від 09.07.2024 у справі № 240/16372/23 (на яку цілком обґрунтовано посилається Відповідач-1) сформував чіткий та обов`язковий для врахування правовий висновок. Згідно з цим висновком, належним відповідачем у справах про оскарження рішення про відмову у призначенні пенсії, ухваленого за принципом екстериторіальності, є саме той територіальний орган Пенсійного фонду України, який безпосередньо розглядав заяву та ухвалив відповідне негативне рішення. Саме цей орган, чиї дії суд визнає протиправними, є носієм відповідних владних повноважень у спірних правовідносинах і повинен нести обов`язок щодо поновлення порушеного права позивача.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Разом з тим, суд наділений повноваженнями вийти за межі позовних вимог, якщо це є об`єктивно необхідним для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що позивач у своїй позовній заяві просив визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Харківській області (Відповідача-2), однак зобов`язати зарахувати стаж він помилково просив ГУ ПФУ у Львівській області (Відповідача-1). Зважаючи на наведені вище приписи законодавства щодо екстериторіальності та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом покладення обов`язку усунути виявлені порушення саме на Відповідача-2 (ГУ ПФУ в Харківській області), який виніс незаконне рішення та уповноважений на його перегляд. У задоволенні позовних вимог, що звернуті безпосередньо до Головного управління ПФУ у Львівській області (Відповідач-1), належить відмовити, оскільки цей орган не допустив протиправної бездіяльності щодо позивача і є неналежним відповідачем у частині зобов`язання вчинити дії.
Відповідно до ч.4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Керуючись статтею 9 КАС України, суд вважає за об`єктивно необхідне вийти за межі формальних позовних вимог (де позивач просив лише зобов`язати зарахувати окремі періоди стажу) для забезпечення дійсно ефективного відновлення його порушених прав. 
Суд вважає за доцільне, окрім безпосереднього зобов`язання зарахувати спірні періоди до страхового стажу, також зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області вирішити питання про призначення пенсії за заявою ОСОБА_1 від 15.01.2025 року про призначення йому пенсії за віком, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Такий повторний розгляд має бути здійснений з обов`язковим та безумовним врахуванням правових висновків суду, викладених у цьому судовому рішенні.
Надаючи оцінку вимозі позивача щодо встановлення судового контролю та зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення на підставі статті 382 КАС України, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Системний аналіз вказаної норми свідчить про те, що встановлення судового контролю за виконанням рішення є диспозитивним правом суду (на що вказує слово "може"), а не його імперативним обов`язком.
Застосування такого інституту процесуального права є винятковою мірою, яка ініціюється судом у разі наявності об`єктивних, обґрунтованих побоювань або підтверджених фактів того, що суб`єкт владних повноважень буде умисно ухилятися від виконання судового рішення. Зважаючи на те, що на даному етапі розгляду справи відсутні будь-які об`єктивні підстави вважати, що державний орган (Пенсійний фонд України) не виконає рішення суду після набрання ним законної сили в добровільному порядку, суд не вбачає нагальної необхідності застосовувати жорсткий механізм судового контролю, передбачений статтею 382 КАС України. У разі ж фактичного невиконання рішення, позивач жодним чином не позбавлений права повторно звернутися до суду із відповідним мотивованим клопотанням вже на стадії примусового виконання рішення. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується правилами, встановленими статтею 139 КАС України. Відповідно до частини першої цієї статті, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Оскільки суд частково задовольняє позов (задовольняючи вимоги по суті спору, але виключно до одного з двох відповідачів — ГУ ПФУ в Харківській області, яке визнано належним), відшкодуванню підлягає сума судового збору з ГУ ПФУ в Харківській області. Суд бере до уваги, що позивачем фактично заявлено дві самостійні, але тісно взаємопов`язані вимоги немайнового характеру (скасування протиправного рішення та зобов`язання вчинити дії щодо зарахування стажу). 
Сплачений позивачем за ці вимоги судовий збір в сумі 2422,40 грн підлягає стягненню на його користь виключно за рахунок бюджетних асигнувань належного відповідача — Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 291 КАС України, суд
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22.01.2025 № 134650035783 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під., 1 пов., к. 58, ЄДРПОУ 14099344,) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до загального страхового стажу такі періоди його діяльності: період проходження строкової військової служби з 18.10.1983 по 22.11.1990; період навчання у Рава-Руському СПТУ № 60 з 01.09.1980 по 16.07.1983; період роботи в Рава-Руському виробничому відділенні “Сільгосптехніка” з 27.07.1983 по 10.10.1983 та період роботи у кооперативі “Імпульс” з 17.02.1993 по 01.04.1997.
4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під., 1 пов., к. 58, ЄДРПОУ 14099344) вирішити питання про призначення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) пенсії за віком за заявою від 15.01.2025 року, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під., 1 пов., к. 58, ЄДРПОУ 14099344) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 10 квітня 2026 року. 
Суддя Коморний О.І.