Справа № 953/12827/25
н/п 2/953/890/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 березня 2026 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Зуба Г.А.
за участю секретаря – Кулікової Т.В.,
за участю позивача – ОСОБА_1 
представника позивача – Закоморної К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ТОВ «АКСЕЙФ» про визнання трудових відносин припиненими,-

ВСТАНОВИВ:
03.12.2025 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «АКСЕЙФ», в якій позивачка просить скасувати наказ № 6 від 27.10.2020, яким 28.10.2020 її було прийнято на роботу за сумісництвом на посаду рекламним агентом в ТОВ «АКСЕЙФ» та визнати трудові відносини з ТОВ «АКСЕЙФ» припиненими.
В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що у 2025 р. при зверненні до ГУ Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перерахунок пенсії вона випадково дізналась про те, що наказом № 6 від 27.10.2020 р. її з 28.10.2020 р. було прийнято на роботу за сумісництвом на посаду рекламним агентом в ТОВ «Аксейф». Однак з ТОВ «Аксейф» трудовий договір в усній або письмовій формі вона не укладала, заяву про прийняття на роботу до ТОВ «Аксейф» не писала, із наказом № 6 від 27.10.2020 р. 28.10.2025 р. про прийняття її на роботу до ТОВ «Аксейф» за сумісництвом на посаду рекламним агентом не була ознайомлена, до роботи в ТОВ «Аксейф» на посаді рекламним агентом не приступала, заробітню платню не отримувала. Викладене вище, стало підставою звернення до суду.
03.12.2025 до суду надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Зуб Г.А.
Ухвалою судді від 05.12.2025 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивачка та її представник у судовому засіданні доводи, викладені у позовній заяві підтримали, просили позов задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлялись у встановленому законом порядку, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка повернута оператором поштового зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано.
Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. 
Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Позивач при зверненні із позовом до суду зазначила, що у 2025 р. при зверненні до ГУ Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перерахунок пенсії вона випадково дізналась про те, що наказом № 6 від 27.10.2020 р. 28.10.2020 р. була прийнята на роботу за сумісництвом на посаду рекламним агентом в ТОВ «Аксейф».
Судом встановлено, що ТОВ «Аксейф» подано за 4 кв. 2020 р. податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого в них податку за формою ІДФ та за 1 кв. 2021 р. податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого единого внеску (ДФ4), в яких зазначено нарахування сум доходу та утримання податку з гр. ОСОБА_1 . 
Інформація щодо звільнення гр. ОСОБА_1 станом на 01.08.2025 р. в поданих звітах підприємством не відображена. 
Відповідно до трудової книжки позивача НОМЕР_1 , останній запис № 22 від 10.07.2019 р. - «звільнена за згодою сторін наказ № 443-ок від 10.07.2019 р. ТОВ «Дебант Україна». 
Звернувшись до суду з цим позовом, позивачка ставить питання про скасування наказу № 6 від 27.10.2020, яким 28.10.2020, яким її було прийнято на роботу за сумісництвом на посаду рекламним агентом в ТОВ «АКСЕЙФ» та визнання трудових відносин з ТОВ «АКСЕЙФ» припиненими, посилаючись на те, що трудовий договір в усній або письмовій формі вона не укладала, заяву про прийняття на роботу до ТОВ «Аксейф» не писала, із наказом № 6 від 27.10.2020 р. 28.10.2025 р. про прийняття її на роботу до ТОВ «Аксейф» за сумісництвом на посаду рекламним агентом не була ознайомлена, до роботи в ТОВ «Аксейф» на посаді рекламним агентом не приступала, заробітню платню не отримувала. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19)).
У справі встановлено, що позивач вважає протиправними дії відповідача щодо укладання трудового договору, який вона не укладала, на підставі якого наказом № 6 від 27.10.2020 р. З 28.10.2025 її було прийнято на роботу до ТОВ «Аксейф» за сумісництвом на посаду рекламним агентом.
Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
Укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (ч. 3 ст. 24 КЗпП України).
Разом з тим, згідно ч. 4ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Так, судом встановлено, що факт волевиявлення позивачки при підписанні трудового договору з ТОВ «АКСЕЙФ» був відсутній.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Отже, позовна вимога ОСОБА_1 про скасування наказу № 6 від 27.10.2020, яким 28.10.2020 її було прийнято на роботу за сумісництвом на посаду рекламним агентом в ТОВ «АКСЕЙФ» та визнання трудових відносин з ТОВ «АКСЕЙФ» припиненими не відповідають належному способу захисту у цій справі, оскільки позивачка не укладала трудового договору, ніколи не приступала до вказаних трудових відносин, а тому задоволення таких вимог не призведе до поновлення прав позивачки, які вона вважає порушеними.
Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту прав позивача буде звернення до суду з вимогами про визнання недійсним трудового договору.
Таким чином, суд вважає, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту свого права і її вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону.
З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позовних вимог.
Керуючись, статтями 12-13, 81, 82, 89, 141, 223, 259, 264-265, 268, 354 ЦПК України суд, 
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «АКСЕЙФ» про визнання трудових відносин припиненими – відмовити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. 
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місцеперебування за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: ТОВ «АКСЕЙФ», ЄДРПОУ 43557452, місцезнаходження за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Вітянська, 2, офіс 9.
Повний текст рішення складено 08.04.2026.

СУДДЯ: Г.А. Зуб