КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 753/14452/24
номер провадження: 22-ц/824/872/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року у складі судді Котвицького В.Л., у справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2024 року комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створено та зареєстроване КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва».
Позивач указував, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 січня 2015 року №2 затверджено Статут КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва». Керуюча компанія заснована на комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесена до сфери управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації. Засновником і власником КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада.
Відповідно до Статуту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» предметом діяльності керуючої компанії є: утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за керуючою компанією на праві господарського відання; надання послуг з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій та інших житлово-комунальних послуг, виконання функцій балансоутримувача житлового та нежитлового фонду, укладення договорів на надання житлово-комунальних послуг, контроль за виконанням умов договорів; надання послуг з аварійного обслуговування внутрішньо будинкових та зовнішніх інженерних мереж, обслуговуванню ліфтового господарства та систем диспетчеризації, обслуговування димовентиляційних каналів; надання послуг із ремонту житлового та нежитлового фонду, інженерного й ліфтового обладнання; проведення підготовки житлового фонду до експлуатації в осінньо-зимовий період та таке інше, а також здійснення контролю за додержанням, встановленого законодавством, порядку користування житловими та нежитловими приміщеннями.
На підставі розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року № 33 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» на праві господарського відання закріплено об`єкти комунальної власності територіальної громади міста Києва, що перебувають у сфері управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, у тому числі багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 
За вказаною адресою з 01 травня 2015 року працівники структурного підрозділу керуючої компанії ЖЕД № 204 забезпечували цілодобове та безперебійне надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.
Позивач вказував, що згідно з даними в ІТС «Реєстр територіальної громади міста Києва» відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 та є фактичними споживачами послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. 
Загальна площа квартири  АДРЕСА_3 становить 72,30 кв.м, яка не приватизована, у вказаній квартирі відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Вказував, що послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій надаються КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» на підставі публічного договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, який оприлюднено в офіційному виданні Київської міської ради газеті «Хрещатик» від 14 липня 2015 року №99 (4695), який вважається акцептованим усіма споживачами, які в установленому порядку не надали заперечення щодо умов цього договору і вважається укладеним із споживачами послуг з урахуванням ст.ст.633, 634, 641, 642 ЦК України.
Зазначав, що нарахування щомісячної плати здійснювалось позивачем відповідно до сформованих та встановлених тарифів розпорядженнями КМДА «Про встановлення тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій» №442 від 30 квітня 2015 року та № 668 від 06 червня 2017 року (оприлюднене в газеті «Хрещатик» від 14 червня 2017 року №62 (4975)).
Вартість послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій для житлового будинку АДРЕСА_1 становить: з 01 травня 2015 року по 30 червня 2017 року - 3,42 грн. з ПДВ за 1 кв.м, а з 01 липня 2017 року по час звернення з позовом - 6,67 грн. з ПДВ за 1 кв.м. Калькуляційною одиницею розрахунку вартості на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій є 1 кв.м загальної площі квартир, житлових та нежитлових приміщень в будинку, що перебувають у власності або наймі фізичної чи юридичної особи.
Вказував, що відповідачі належним чином не виконують свої зобов`язання по оплаті наданих послуг, внаслідок чого за період з 01 травня 2015 року по 31 травня 2024 року виникла заборгованість у розмірі 35 068 грн 95 коп.. 
Оскільки відповідачі належним чином не виконали своїх грошових зобов`язань, то позивач вважав, що вони зобов`язані сплатити передбачені ч.2 ст.625 ЦК України компенсаційні виплати за вказаний вище період, а саме: 3% річних у розмірі 2 626 грн 34 коп. та інфляційні втрати у розмірі 9 041 грн 98 коп. 
З урахуванням викладеного, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на свою користь заборгованість по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 травня 2015 року по 31 травня 2024 року у розмірі 35 068 грн 95 коп., інфляційні втрати у розмірі 9 041 грн 98 коп. та 3% річних в розмірі 2 626 грн 34 коп.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року позовну заяву КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» заборгованість по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 травня 2015 року по 31 травня 2024 року у розмірі 35 068 грн 95 коп., інфляційні втрати у розмірі 9 041 грн 98 коп. та 3% річних в розмірі 2 626 грн 34 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» витрати зі сплати судового збору у сумі 3 028 грн 00 коп. у рівних долях по 757 грн 00 коп. з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , є фактичними споживачами послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, які надавалися позивачем та його правопопередником. Однак упродовж тривалого часу не здійснювали їх оплату, внаслідок чого утворилася заборгованість за період з 01 травня 2015 року по 31 травня 2024 року. Виходячи з доведеності факту надання послуг, відсутності доказів належного виконання відповідачами обов`язку з оплати та положень ст.625 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів 35 068 грн 95 коп. - основного боргу, 9 041 грн 98 коп. - інфляційних втрат та 2 626 грн 34 коп. - трьох відсотків річних.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим що, відповідачка ОСОБА_1 вже більше десяти років не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . З 2014 року вона проживає в квартирі свого чоловіка за іншою адресою, з яким у 2019 році укладено шлюб та вона змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ». Тому за весь цей час вона не користувалася житлово-комунальними послугами, а тому вважає, що вона не повинна сплачувати солідарно кошти за користування комунальними послугами, які надавалися за адресою: АДРЕСА_2 .
Крім того вказує, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» просило суд стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги, починаючи з 01 травня 2025 року по 31 травня 2024 року. Однак з цим позовом позивач звернувся до суду у 2024 році та просить стягнути суму боргу з 2015 року по 2024 рік включно. Тому, з урахуванням положень ст.ст 257, 261 ЦК України, до позовних вимог підлягає застосуванню трирічний строк позовної давність, оскільки перебіг позовної давності починався з моменту, коли позивач дізнався про порушення його права та звернувся до суду.
Позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК Українивідсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 46 737 грн 27 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати, в тому числі, на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються, такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що згідно з даними в ІТС «Реєстр територіальної громади міста Києва» відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , та є фактичними споживачами послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. 
Згідно даних електронного реєстру територіальної громади міста Києва «ГІОЦ/КМДА» відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.19-зворот).
Відповідно до розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 01 травня 2015 року, № 33, за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» закріплено на праві господарського відання об`єкти комунальної власності територіальної громади міста Києва, що перебувають у сфері управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, зокрема, будинок АДРЕСА_1 .
Договір про надання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій опубліковано в газеті «Хрещатик» від 14 липня 2015 року № 99 (4695).
Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до п.3-1 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
У відповідності до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем житлово-комунальних послуг є індивідуальний або колективний споживач. Зокрема, індивідуальний споживач - фізична чи юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).
Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц та від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Згідно з п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
У відповідності до ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (див. висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13).
Матеріали справи не містять доказів того, що будь-хто із відповідачів, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , та є фактичними споживачами послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, які надає КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва», звертався до позивача із заявами про відмову від отримання послуг або з претензіями про неотримання чи неякісне отримання таких послуг.
Однак належним чином такі послуги відповідачами не оплачувались.
Із наданого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» розрахунку, складеного за період за період з 01 травня 2015 року по 31 травня 2024 року, слідує, що у ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 перед КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» наявна заборгованість по оплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 35 068 грн 95 коп. Нараховані за цей період інфляційні втрати становлять 9 041 грн 98 коп. та 3% річних - 2 626 грн 34 коп. (а.с. 5-7).
Вказаний розрахунок заборгованості містить усі складові тарифу, об`єми та періоди споживання. Нараховані 3% річних та інфляційні втрати відповідають приписам ч.2 ст.625 ЦК України. Розрахунок складено директором КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» й скріплений печаткою позивача.
Відповідачі власного контррозрахунку суду не надали.
Отже, установивши, що відповідачі офіційно зареєстровані у квартирі, до якої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» у спірний період надавало комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, відмови від отримання послуг чи доказів їх оплати відповідачами не надано, а розрахунок заборгованості є обґрунтованим і підтвердженим матеріалами справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» заборгованості за отримані послуги.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 тривалий час з 2014 року не проживає у спірній квартирі та не користується житлово-комунальними послугами, не можуть бути підставою для звільнення її від солідарного обов`язку з їх оплати, оскільки, залишаючись зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , вона не надала доказів ані зняття її з реєстрації, ані її звернення до виконавця послуг із заявою про припинення їх надання чи відмову від них. За змістом ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» така особа несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг нарівні зі споживачем.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність у даній справі підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
За змістом ст.ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) зазначено, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін. Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.
Матеріали справи не містять доказі того, що відповідачка  ОСОБА_1 була належним чином повідомлена судом першої інстанції про розгляд цієї справи.
Копія ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 05 серпня 2024 року про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками надсилались відповідачам на адресу їх місця реєстрації, проте повернулись до суду без вручення адресатам, з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 20-26).
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що відповідачі вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи, оскільки відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18, листи, що повернулися з відміткою поштового відділення про причину повернення: «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. 
Однак колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції про застосування релевантної практики, виходячи з такого. 
Відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення її під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про її доставлення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи (див. пункти 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/11896/17 від 12 грудня 2018 року).
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц (провадження № 14-108цс19) є сталим та тривалий час незмінним у практиці Верховного Суду.
Посилання суду першої інстанції на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18, є нерелевантним до обставин даної справи. Так, у наведеній судом першої інстанції справі Верховний Суд послався на те, що учасник справи уже під час розгляду справи судом повідомляв суду адресу, з цієї адреси надсилав суду процесуальні звернення. Таких обставин у даній справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, немає.
Крім того, у силу «ієрархії судових рішень» суд повинен враховувати судові рішення Великої Палати Верховного Суду.
Аналогічної оцінки релевантності висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18, у співвідношенні з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду щодо оцінки обставин повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» дійшов Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2024 року у справі № 4823/3137/19 (провадження № 61-9821ав24).
Оскільки відповідачка ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, то вона була об`єктивно позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності під час розгляду справи у суді першої інстанції. 
Відтак встановлені у справі обставини відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21), та є підставою для прийняття і розгляду заяви про застосування позовної давності, поданої на стадії апеляційного розгляду.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК України).
Тобто позовна давність може перериватися внаслідок вчинення боржником дій, зокрема, здійснення платежів як на оплату основного боргу, так і іншого зобов`язання, визначеного договором (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 754/16388/19 (провадження № 61-1012св23)).
Із наданого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» розрахунку, складеного за період за період з 01 травня 2015 року по 31 травня 2024 року, солідує, що: у листопаді 2015 року; у грудні 2017 року, у лютому, березні, квітні, травні, серпні, жовтні, листопаді 2018 року; травні і червні 2019 року; липні, вересні, жовтні, листопаді, грудні 2021 року; січні, лютому, серпні і жовтні 2022 року - відповідачі добровільно частково оплачували надані їм комунальні послуги і сплачені суми враховані у сальдо загального розміру заборгованості. 
Такі активні дії відповідачів об`єктивно свідчать про визнання ними боргових зобов`язань перед позивачем. Відтак за змістом ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України це переривало перебіг позовної давності щоразу.
Отже, на момент звернення позивача до суду у липні 2024 року позовна давність у цій справі не спливла, оскільки її перебіг неодноразово переривався в порядку, передбаченому ст. 264 ЦК України, а проміжок часу між кожним таким перериванням, окремими платежами та поданням позову не перевищував трьох років.
Крім того, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».
Надалі, з метою удосконалення норм ГПК України, ЦПК України, КАС України в частині перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», в якому зокрема зазначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Отже, у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають відповідні строки, у тому числі передбачені положеннями статті 257 ЦК України. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби СОVID-19, відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року.
Законом України від 15 березня 2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Отже, строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні.
Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 383/1645/23 (провадження № 61-12645св24)
Оскільки перебіг загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, переривався за правилами ст.264 ЦК України, а також був продовжений на період дії карантину з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року та на період дії воєнного стану, який триває, то звернення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва» до суду з даним позовом у липні 2024 року, як і здійснений ним розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за заявлений період, відбулося в межах строку позовної давності.
Інші обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: