Справа № 466/11138/25
Провадження № 2/466/995/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова 
у складі: головуючого судді Зими І.Є.
секретаря судового засідання Васинчик М.О.
представник позивача Єськової О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
у с т а н о в и в:
28 листопада 2025 року, ТОВ «Факторинг Партнерс» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №6557950 від 19.01.2022 року , в розмірі 31 680 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 13 000грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19.01.2022 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6557950 в електронній формі. Згідно з умовами договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 20 000,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі у визначені договором строки. 26.07.2024 було укладено договір факторингу № 26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами, у тому числі за договором № 6557950, у зв`язку з чим позивач набув права вимоги до відповідача.
На дату формування позовної заяви відповідач належним чином зобов`язання не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка, відповідно до розрахунку, становить 31 680,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту — 20 000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги — 10 280,00 грн; заборгованість за комісіями — 1 400,00 грн. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Ухвалою суду від 03.12.2025 року, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.
04.12.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву . Відповідач проти задоволення позову заперечив та просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що спірні правовідносини виникли у 2022 році, після чого він не здійснював жодних платежів, не підписував додаткових угод та не визнавав борг, а тому строк позовної давності не переривався. Крім того, відповідач вважає заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу неспівмірним зі складністю справи.
15.12.2025 року на адресу суд надійшла відповідь на відзив , в якому представник позивача заперечив доводи відповідача та зазначив, що строк позовної давності у даному випадку не сплив з урахуванням положень законодавства щодо перебігу строків під час дії карантину та воєнного стану. Також позивач зазначив, що відсутність повідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для відмови у задоволенні позову та не звільняє відповідача від виконання зобов`язання.
В судовому засіданні представник позивача Єськова О.В. позовні вимоги підтримала, надала пояснення суду аналогічні викладеним в позовній заяві. 
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутності.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 610 ЦК України невиконання або неналежне виконання зобов`язання є його порушенням. Отже, правовідносини сторін є зобов`язальними та підлягають регулюванню нормами цивільного законодавства про кредитні зобов`язання.
Судом встановлено, що 19.01.2022 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено кредитний договір № 6557950, відповідно до якого відповідачу надано кредитні кошти на визначений строк із зобов`язанням повернути кредит та сплатити проценти і передбачені договором платежі. Кредитний договір укладено в електронній формі.
Відповідно до статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через його електронну форму. Таким чином, укладення кредитного договору в електронній формі не впливає на його дійсність та обов`язковість для сторін.
З матеріалів справи вбачається, що кредитні кошти були надані відповідачу, а строк виконання зобов`язання настав 18.02.2022. Відповідач доказів належного виконання зобов`язань або погашення заборгованості суду не надав.
Судом встановлено, що між первісним кредитором — ТОВ «Мілоан» та позивачем укладено договір відступлення права вимоги, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача.
Відповідно до статей 512–514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора у повному обсязі. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника.
Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язання первісному кредитору. Отже, наведені доводи відповідача не спростовують права позивача на звернення до суду з даним позовом.
Відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності, посилаючись на те, що після 2022 року він не здійснював платежів, не підписував додаткових угод та не визнавав борг. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки. Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня порушення зобов`язання. Оскільки строк виконання зобов`язання настав 18.02.2022, перебіг позовної давності розпочався з 19.02.2022. Суд зазначає, що переривання позовної давності (стаття 264 ЦК України) та зупинення її перебігу є різними правовими інститутами.
Посилання відповідача на відсутність дій, які б переривали позовну давність, не впливає на вирішення спору, оскільки у даному випадку підлягають застосуванню положення закону щодо зупинення перебігу строку.
Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється.
Воєнний стан введено 24.02.2022 та на момент звернення позивача до суду його дію не припинено. Отже, після 24.02.2022 перебіг позовної давності було зупинено.
Таким чином строк позовної давності не сплив, у зв`язку з чим підстав для застосування наслідків його спливу суд не вбачає. Доводи відповідача у цій частині суд відхиляє як безпідставні.
Позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором, що складається із заборгованості за тілом кредиту, процентів та комісії. Факт надання відповідачу кредитних коштів підтверджується квитанцією про здійснення платіжної операції від 19.01.2022, відповідно до якої платником є ТОВ «Мілоан», а отримувачем — власник платіжної картки № НОМЕР_1 . У квитанції зазначено, що платіж здійснено 19.01.2022 через платіжну систему Visa, банк-еквайр — Monobank, на суму 20 000 грн, із зазначенням реквізитів кредитного договору № 6557950 від 19.01.2022 та даних відповідача — ОСОБА_1 . Вказаний платіж здійснено з рахунку платника, відкритого в АТ «Альфа Банк», що підтверджує перерахування кредитних коштів відповідачу.
Суд оцінює зазначену квитанцію як належний та допустимий доказ отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки вона містить відомості про платника, отримувача, суму платежу, дату операції та призначення платежу, які узгоджуються з іншими матеріалами справи. Враховуючи встановлений факт отримання відповідачем кредитних коштів, що стверджується настання строку виконання зобов`язання та відсутність доказів його виконання, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно зі статтею 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти на умовах і в порядку, визначених кредитним договором.
Судом встановлено, що кредитним договором № 6557950 від 19.01.2022 сторони погодили: строк кредитування - 30 днів з 19.01.2022; дату платежу (повернення кредиту та сплати плати) - 18.02.2022; проценти за користування кредитом - 5280,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,88% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2 Договору); загальні витрати позичальника за кредитом (без тіла кредиту) - 6680,00 грн, що складаються з комісії 1400,00 грн та процентів 5280,00 грн (п.1.5 Договору).
Згідно з п.2.2.2 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту, по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій), на залишок фактичної заборгованості.
При цьому п.2.2.3 Договору прямо передбачає, що після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється.
Отже, проценти за користування кредитом як плата за користування коштами нараховуються лише в межах первісного строку кредитування та/або строків пролонгації, якщо такі мали місце та належно підтверджені.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, що відповідач здійснював пролонгацію строку кредитування у порядку, передбаченому договором та Правилами, а також доказів існування оновленого графіку платежів, який би змінював дату платежу та розмір плати за договором.
За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом є обґрунтованими лише в межах первісного строку кредитування, тобто у розмірі 5280,00 грн, визначеному п.1.5.2 Договору.
Разом з тим, нарахування процентів після спливу строку кредитування може мати місце не як «проценти за користування», а як відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, п.4.2 Договору передбачає право кредитодавця (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою у якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, за наявності вимоги кредитодавця, причому вимога вважається здійсненою, якщо така заборгованість відображена в особистому кабінеті або іншим чином доведена до відома позичальника (п.4.3 Договору).
Відповідно до статті 81 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Отже, суд доходить висновку, що підлягають стягненню проценти за користування кредитом у сумі 5280,00 грн, а в іншій частині вимог про стягнення процентів — слід відмовити як недоведених.
Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача комісію за надання кредиту у розмірі 1400,00 грн. Судом встановлено, що відповідно до пункту 1.5.1 кредитного договору № 6557950 від 19.01.2022 сторони погодили, що позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту у розмірі 1400,00 грн, яка нараховується одноразово у розмірі 7 відсотків від суми кредиту.
Згідно з пунктом 1.5 договору зазначена комісія входить до складу загальних витрат позичальника за кредитом, які складають 6680,00 грн та включають проценти за користування кредитом і комісію за його надання.
Відповідно до пункту 1.1 договору позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений договором строк.
Таким чином, обов`язок сплати комісії прямо передбачений умовами кредитного договору та є складовою плати за надання кредитних коштів. Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог закону, звичаїв ділового обороту, принципів розумності та справедливості. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.
Матеріали справи свідчать, що відповідач, укладаючи кредитний договір, був ознайомлений з його умовами, у тому числі щодо розміру та порядку сплати комісії, погодився з ними та прийняв на себе відповідні зобов`язання.
Факт укладення договору, отримання кредитних коштів та погодження відповідачем умов договору підтверджується матеріалами справи. 
Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, відповідно до якої умови кредитного договору щодо встановлення плати за управління або обслуговування кредиту не є нікчемними автоматично та можуть бути визнані недійсними лише у разі їх оспорювання у встановленому законом порядку.
З урахуванням встановленого факту укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів, погодження сторонами умов щодо сплати комісії за надання кредиту, відсутності доказів її незаконності або недійсності, а також принципу обов`язковості договору для сторін, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення комісії за надання кредиту у розмірі 1400,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Згідно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані: договір про надання правничої допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024 року, тариф та перелік наданих послуг, заявку на надання юридичних послуг № 75 від 01.10.2025 року, витяг з акту № 21 про надання юридичної допомоги від 31.10.2025 року.
Представник позивача просить стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 13 000 грн.
Під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відтак, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі є завищеними, враховуючи категорію справи та час, який захисник міг би потратити на підготовку матеріалів. Окрім цього, до матеріалів справи не долучено документу, який би підтверджував факт понесення витрат адвокатом. В цій частині заявлених вимог слід стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн, що буде співрозмірним, на думку суду, з ринковими цінами адвокатських послуг, та складністю вказаної цивільної справи.
Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, суд ,-
у х в а л и в :
позов задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» суму заборгованості за Договором № 6557950 від 19 січня 2022 року у розмірі - 26 680 (двадцять шість тисяч шістсот вісімдесят) грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту - 20 000 грн., процентів за користування кредитом у межах строку кредитування - 5 280 грн., комісії за надання кредиту — 1 400 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» судовий збір в розмірі 2 422, 40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 4 000.00(чотири тисячі) гривень. В решті вимог відмовити.
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня виготовлення повного його тексту. Повний текст рішення виготовлено 02.03.2026.

Сторони в справі:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс», код ЄДРПОУ: 42640371, місцезнаходження: м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, 6, офіс 521.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
  Суддя	  	 І.  Є.  Зима