Подільський районний суд міста Полтави 

Справа № 553/269/26 
Провадження № 2-а/553/9/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

26.02.2026	м. Полтава	

Подільський районний суд міста Полтави у складі головуючого судді Фоміної Ю.В., за участю секретаря судового засідання Летюченко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 553/269/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, в якому просить:
- визнати протиправною та скасувати Постанову № R301856 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 16 січня 2026 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що підписана начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ;
- провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити;
-судові витрати, понесені позивачем, стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач вважає вказану постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, а адміністративне провадження таким, що підлягає закриттю за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення з огляду на наступне.
Відповідно постанови військово – лікарської комісії від 23.04.2015 року, позивач ОСОБА_1 , був визнаний непридатним в мирний час, обмежено придатним у воєнний час.
04.05.2024 року набув чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», згідно п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення якого передбачено «Установити, що громадяни України, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом, протягом дев`яти місяців з дня набрання чинності цим Законом підлягають повторному медичному огляду з метою визначення придатності до військової служби». З огляду на дату набрання чинності Закон № 3621-ІХ та встановлений у наведеній нормі присічний строк, присічний строк, протягом якого позивач підлягав повторному медичному огляду з метою визначення придатності до військової служби сплив 04.02.2025 року.
Позивачем зазначалось про те, що у строк 04 травня 2024 року до 04 лютого 2025 року йому не надходили повістки чи направлення для проходження ВЛК, так як проходження ВЛК без відповідної повістки чи направлення не передбачено законом та фактично є неможливим.
З огляду на те, що відповідачем чи іншими уповноваженими суб`єктами у період з 04 травня 2024 року по 04 лютого 2025 року не було направлено на проходження повторного медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби, і така бездіяльність не визнавалась протиправною у встановленому законом порядку, та з огляду на зміст пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві і Перехідні положення Закону № 3621-ІХ, 04 лютого 2025 року припинився (сплив) присічний строк, протягом якого позивач підлягав повторному медичному огляду з метою визначення придатності до військової служби, зі спливом якого у позивача припинився відповідний обов`язок проходження повторного медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби.
15 лютого 2025 року набув чинності ЗУ «Про внесення змін до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» № 4235-ІХ від 12.02.2025 року, яким внесені зміни до Закону № 3621-ІХ та пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення викладено в новій редакції: «Установити, що громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки ( військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово – лікарську комісію для проходження медичного огляду».
Тобто, фактично, Законом № 4235-ІХ, прийнятим 12 лютого 2025 року, продовжено строк дії норми та передбаченого нею обов`язку, котрі на той момент вже припинились (спливли) 04 лютого 2025 року. Відтак, норми Закону № 4235-ІХ суперечать закріпленому у ст. 8 Конституції України принципу верховенства права та принципу правової визначеності, а отже, є протиправними.
З метою уникнення спірних чи конфліктних ситуацій, на виконання пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3621-ІХ в редакції Закону № 4235 ІХ, 30 травня 2025 року позивач самостійно звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста (мобільний застосунок «Резерв+») з метою отримання направлення на військово – лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Позивачем зазначено, що 31 травня 2025 року в особистому кабінеті мобільного застосунку «Резерв+» позивачем було отримано направлення на проходження ВЛК № 3695352, що підписано Начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , з якого вбачається, що місцем проведення ВЛК визначено: Комунальне підприємство «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради імені Л. Куроєдова»; дата початку ВЛК: 03 червня 2025 року.
Так, 03 червня 2025 року о 08 год. 00 хв. позивач прибув до КП «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради імені Л. Куроєдова» для проходження ВЛК. У кабінеті № 110 «Кабінет початку проходження ВЛК» ОСОБА_1 було повідомлено, що йому слід прибути для початку проходження ВЛК 28 липня 2025 року, та включено його персональні дані у відповідний список. При цьому, можливості пройти ВЛК 03 червня 2025 року позивачеві не було надано, оскільки для його проходження працівники ВЛК мають скласти та видати військовозобов`язаному картку обстеження та медичного огляду (що передбачено, зокрема абзацом 4 пункту 3.1 Положення про військово – лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402), видати відповідні медичні направлення, тощо. Однак, працівниками ВЛК при КП «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради ім. Л. Куроєдова» 03 червня 2025 року таких дій здійснено не було. Позивачем, зазначено, що ним було пройдено повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби у строк, передбачений пунктом 2 розділ ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3621-ІХ в редакції Закону №4235-ІХ, з незалежних від позивача обставин – а саме через діяння (бездіяльність) працівників ВЛК при Комунальному підприємстві «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради імені Куроєдова», хоча позивач міг здійснити такі дії та вжив для цього всі залежні від нього заходи в строки, прийняті для своєчасного проходження ВЛК.
25 липня 2025 року позивач у відповідності до ч.3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пунктів 23, 24 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на основний період, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2024 року № 560, повідомив відповідача КП «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради ім. Л. Куроєдова» про наявність поважної причини неприбуття для початку проходження ВЛК 28 липня 2025 року, а саме те, що у вказану дату останній знаходився на лікуванні у лікаря дерматовенеролога шкірно – венерологічного центру КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» у зв`язку з лікуванням наявної у позивача хвороби – хронічна екзема кистей (період лікування з 24 липня 2025 року по 30 липня 2025 року), з підтверджуючими документами.
Позивачем зазначено, що після завершення лікування, позивач невідкладно, а саме 31 липня 2025 року прибув до КП «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради ім. Л. Куроєдова» з метою початку проходження ВЛК, однак останньому було повідомлено про те, що для проходження ВЛК останній має прибути до вказаного медичного закладу 19 вересня 2025 року.
Так, 19 вересня 2025 року позивачем було розпочато проходження ВЛК у КП «4-а міська клінічна лікарня ім. Л. Куроєдова». На початку січня 2026 року з мобільного застосунку «Резерв +» ОСОБА_1 стало відомо, що в зв`язку з порушенням правил військового обліку останній перебуває у розшуку, про що йому не було відомо, оскільки ні засобами поштового зв`язку, ні засобами телефонного зв`язку останнього не було повідомлено. 
З огляду на несумісність перебування у розшуку з характером професійної діяльності позивача, дізнавшись про перебування у розшуку, позивачу у телефонному режимі на його телефонний дзвінок було повідомлено, про те, що з метою вилучення відомостей про його розшук, позивачеві слід у мобільному застосунку «Резерв+» направити заяву, після направлення якої останньому надійдуть реквізити для оплати штрафу за порушення правил військового обліку.
Так, зайшовши у додаток «Резерв+», позивачем було проведено оплату штрафу, 16 січня 2026 року, з метою якнайшвидшого зняття з розшуку, останнім було подано заяву, яка була автоматично зформована мобільним застосунком Резерв+, яку останній не мав можливості зкорегувати, після чого отримав реквізити для проведення оплати та 16 січня 2026 року ним було проведено оплату.
16 січня 2026 року у мобільний застосунок «Резевр+» позивачеві надійшла оскаржувана постанова № R301856 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАп, відповідно до якої зазначено те, що ОСОБА_1 не пройшов/відмовився від проходження ВЛК (п.2 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких ЗУ щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соціальний захист, чим допустив порушення законодаства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

В день винесення оскаржуваної постанови, тобто, 16 січня 2026 року, справа позивача Начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 з додержанням порядку, встановленого ст. 279 КУпАП фактично не розглядалася. За змістом оскаржуваної постанови ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, яка є нормою з бланкетною диспозицією, тобто за порушення правил військового обліку.
Позивач вказує, що описова частина оскаржуваної постанови взагалі не містить викладу диспозиції можливого вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Зважаючи на бланкетність диспозиції, в оскаржуваній постанові чітко не зазначено, який конкретно підпункт, якого пункту правил військового обліку було порушено та в чому конкретно таке порушення проявилося.
Поряд з цим, позивачем зазначалось про те, що адреса проживання його, яка зазначена у оскаржуваній постанові не є вірною, так як за адресою АДРЕСА_1 він не проживав та не був зареєстрований, дійсна адреса проживання та реєстрації позивача була зазначена останнім під час здійснення уточнення та оновлення військово – облікованих даних, яка є вірною: АДРЕСА_2 .
Приймаючи до уваги викладене, позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову № R301856 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУПАП від 16.01.2026 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, що підписана начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 та закрити провадження у праві про адміністративне правопорушення.
Ухвалою судді Подільського районного суду міста Полтави від 28 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду з повідомленням сторін. Запропоновано відповідачам подати до суду відзив на адміністративний позов та письмові докази.
Відповідачем було подано 04.02.2026 року, відзив відповідно до якого, сторона відповідача заперечувала проти позовних вимог. У відзиві відповідач не погодився з твердженням позивача про те, що обов`язок громадян України, визнаних обмежено придатними до набрання чинності Законом від 21.03.2024 року, пройти повторний медичний огляд не можна віднести до законодавства про оборону та мобілізацію відповідно до загальних принципів тлумачення законів ( ст. 8/ Конституції України). Закон від 21.03.2024 року, а саме прикінцеві положення якого містять норму, що регулює військовий обов`язок, а саме визначення придатності до військової служби. ОСОБА_1 не виконав вимог чинного законодавства та не пройшов медичний огляд у встановлений для громадян України строк до 05 червня. Таким чином, своїми діями позивач порушив вимоги ч.3 ст. 210-1 КУпАП, що підтверджується матеріалами справи. Саме за вказане порушення ОСОБА_1 було правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності, так як він не виконав встановлені законодавстом обов`язки щодо дотримання правил порядку проходження медичного огляду. Факт вчинення правопорушення, а також правомірність прийнятого рішення підтверджується подання позивачем 15.01.2026 року, через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста заяви адресованої начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якій останнім було зазначено, що він не оспорює допущене порушення та згодний на притягнення до адміністративної відповідальності за його відсутності.
Таким чином, сторона відповідача наголошувала на тому, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП, підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем та був ним добровільно визнаний шляхом подання відповідної заяви через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста. З вказаних підстав, прохали відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
05.02.2026 року позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якому вказував про безпідставність заперечень відповідача з приводу позовних вимог. Наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Відповідно до оскаржуваної постанови, встановлено, що за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не пройшов (відмовився від проходження) ВЛК (п.2 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соціальний захист», чим допустив порушення законодавства про оборону мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Зазначеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для скасування постанови про притягнення позивача ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Стаття 210-1 КУпАП визначає покарання за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Частина 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Склад адміністративного правопорушення, яке міститься у ч. 3 статті 210-1 КУпАП передбачає порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.
Об`єктом правопорушення є суспільні відносини у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Об`єктивна сторона правопорушення полягає у порушенні законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме; не з`явлення за викликом до військових комісаріатів для постановки на військовий облік та визначення призначення на воєнний час; ненаданні в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, ЗСУ, іншим військовим формуванням з наступним відшкодуванням Державою їх вартості в порядку, встановленому законом.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі по тексту Закон № 2232-XII).
Так, згідно з частинами першою, другою та третьою статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
На виконання вимог частини десятої статті 1 Закону № 2232-XII громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
- уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки;
- прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
- проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно;
- проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;
- виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та діє станом по сьогоднішній день.
Згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022, було оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Враховуючи те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022, було оголошено проведення загальної мобілізації, на момент прийняття спірної постанови діяв особливий період.
Відповідно до пункту 1 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154 (далі по тексту Положення № 154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно із пунктом 8 Положення № 154 завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.
На виконання пункту 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та Служби зовнішньої розвідки): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).
Отже, саме на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки законодавцем покладено обов`язок здійснювати заходи оповіщення та призову громадян.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначення засад організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII(далі в тексті рішення -Закон № 3543-XII).
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 22 Закону № 3543-XII громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Згідно абзацу другого частини третьої статті 22 Закону № 3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що процедурі проходження позивачем медичного огляду передує формування повістки про виклик для проходження відповідного огляду, видача керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 № 560 та реєстрація відповідного направлення в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 № 560. Проте, згідно з матеріалами справи, відповідної процедури та етапності відповідачем не дотримано. Зокрема, повістка про виклик позивача для проходження медичного огляду у період часу з 04 травня 2024 року по 04 лютого 2025 у матеріалах справи відсутня.
Відповідно до постанови військово – лікарської комісії від 23 квітня 2015 року, позивач ОСОБА_1 визнаний непридатним у мирний час, обмежено придатним у воєнний час, тому у строк до 04.02.2025 включно позивач зобов`язаний пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.
Розглядаючи питання порядку проходження ВЛК обмежено придатними, суд звертає увагу на офіційне роз`яснення Міністерства оборони України, відповідно до якого проходження військово-лікарської експертизи особами зі статусом «обмежено придатний» до 04.02.2025 можливе лише за направленням, виданим ТЦК. Щоб видати направлення, ТЦК має викликати військовозобов`язаного повісткою.
Отже, оскільки повістки та направлення для проходження військово-лікарської експертизи ТЦК та СП не складали та не вручили позивачу, що виключає вину у діях ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що ОСОБА_1 31 травня 2025 року одержав направлення на проходження ВЛК у застосунку «Резерв+», після того, як самостійно звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово – лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, став факт не проходження ним медичного огляду до 05 червня 2025 року.
З інформації, наявної у застосунку «Резерв+», вбачається, що направлення на ВЛК зареєстровано 31.05.2025 року, тобто вчасно, дата початку ВЛК 03.06.2025 року.
Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.
Частиною третьою статті 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), в особливий період.
З наведеного слідує, що для кваліфікації дій за частиною третьою статті 210-1 КУпАП необхідним є встановлення наявності кваліфікуючої ознаки правопорушення - вчинення такого порушення в особливий період.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови від 16.01.2026 року за № R301856, позивач не пройшов (відмовився від проходження) ВЛК.
При цьому, стороною відповідача не спростовано доводів позивача про те, що він вчасно розпочав проходження медичної комісії, але у зв`язку з завантаженістю ВЛК в 4 міській поліклініці м. Полтави, і станом на дату винесення оскаржуваної постанови.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Судом встановлено, що 16.01.2026 року, у мобільний застосунок «Резерв+» ОСОБА_1 надійшла постанова № R301856 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, згідно якої ОСОБА_1 не пройшов/відмовився від проходження ВЛК ( п. 2 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соціальний захист», чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмір 17 000 грн.
Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Так, ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є бланкетною нормою, яка передбачає адміністративну відповідальність за порушення порядку мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період, із відсиланням до відповідних положень спеціального законодавства.
Відтак, серед ознак, які мають бути відображені при викладенні суті такого правопорушення, обов`язковим є посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлено відповідні правила, а також на конкретне положення (статтю, пункт чи підпункт), яке було порушене особою, що притягається до адміністративної відповідальності.
Однак, дослідивши оскаржувану постанову, суд встановив, що в її тексті не зазначено конкретну норму, а саме статтю, пункт чи підпункт нормативно-правового акта, яка б чітко вказувала, яке саме положення мобілізаційного законодавства було порушене ОСОБА_1 ..
Така невизначеність є істотним порушенням вимог до змісту постанови у справі про адміністративне правопорушення, що перешкоджає належному з`ясуванню обставин справи та реалізації особою свого права на захист.
Оскільки відсутні будь-які докази, що ОСОБА_1 допустив протиправну поведінку (дія або бездіяльність), яка полягала у порушенні конкретних норм законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку чи мобілізацію, що свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення, а отже відсутність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Щодо обставин неоспорювання позивачем допущеного правопорушення та надання згоди на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності шляхом подання відповідної заяви 15.01.2026 року через застосунок «Резерв+».
Відповідно до положення ст. 245 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження, здійснюється на основі додержання принципу законності, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в повній відповідності із законом.
Враховуючи зазначені норми, суд приходить до висновку, про відсутність складу адміністративного правопорушення визнання позивачем його вчинення та надання згоди на притягнення його до адміністративної відповідальності не має вирішального значення. Ст. 280 КУпАП визначено, що саме на посадову особу, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, а не на особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, покладає обов`язок з`ясувати, чи було вчинене адміністративне правопорушення, інші докази, які є в справі за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, яка передбачена ст. 252 КУпАП.
З наведеного вище вбачається, що посадовою особою не в повному обсязі встановлено фактичні обставини справи та не надана їм належна правова оцінка.

Дослідивши надані докази, суд дійшов до висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, на підставі яких у порядку, визначеному законодавством, можна було б встановити наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, його вину у вчиненні такого правопорушення, а також інші істотні обставини, необхідні для всебічного, повного й об`єктивного вирішення справи.
У зв`язку з цим суд вважає, що постанова, яка оскаржується, прийнята з порушенням вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення без повного врахування всіх обставин справи, які мають істотне значення для її вирішення, що є підставою для скасування такої постанови.
В контексті наведеного, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого притягнуто до адміністративної відповідальності у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Європейський суд з прав людини зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Таким чином, буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу осіб, що притягуються до відповідальності, які є ключовими поняттями для демократичної концепції судового розгляду.
В межах розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд не має права в порушення принципу змагальності та диспозитивності, принципу рівності сторін, перебирати на себе функції обвинувачення та виправити недоліки оскаржуваної постанови.
Відтак, невідповідність спірної постанови, як акта індивідуальної дії, вимогам закону, в даному випадку вимогам ст. 283 КУпАП, а також неможливість виправлення судом вищевказаного недоліку, свідчить про її протиправність.
Приймаючи до уваги все вищевикладене, враховуючи доводи ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови № R301856 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 16 січня 2026 року, складену відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАСУ, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції, позивачем було сплачено за подання позову через підсистему «Електронний суд» 532,50 грн судового збору, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 251, 245, 280, 283, 284 КУпАП, статтями 5, 19, 20, 72, 77, 90, 139, 241-246, 286 КАС України, суд -
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення – задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову № R301856 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП від 16.01.2026 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП,  що підписана Начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ..
Провадження у справі проадміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП від 16.01.2026 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП – закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , втрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 532,50 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а уразі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Повний текст рішення суду складений 26.02.2026 року.

Суддя Подільського районного суду міста Полтави  	Ю. В. Фоміна