Справа № 344/21801/23 
Провадження № 22-ц/4808/399/26 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)  Василишин Л. В.,
суддів:     Баркова В. М., Максюти І. О., 
секретаря     Шемрай Н.Б.
за участю представника апелянта адвоката Курка В.М.,
представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Павлюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у представника ОСОБА_2 – адвоката Курка Віталія Михайловича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Польської М. В. у місті Івано-Франківську, у справіза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю і зустрічним позовом адвоката Курка Віталія Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 04 січня 2020 року по 24 серпня 2023 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2023 року. У період перебування у шлюбі, а саме 27 лютого 2021 року, вона придбала трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Через свою необізнаність щодо статусу майна придбаного у шлюбі одним із подружжя, а також у зв`язку з визнанням відповідачем факту придбання квартири за її особисті кошти, на час укладення договору купівлі-продажу квартири, вона не заперечувала щодо надання відповідачем згоди на придбання нею спірної квартири. Крім того, нотаріус, який посвідчував договір повідомив, що заява-згода від чоловіка носить формальний характер та є обов`язковою під час укладення правочинів особами, які перебувають у шлюбі. У договорі зафіксована вартість квартири в розмірі, 139500 грн, що значно менше ніж фактично оплачена нею сума, яка становила 45000 доларів США. Зазначена різниця між ціною договору та фактично сплаченою сумою була усно обумовлена сторонами з метою зниження податкового навантаження. 
Стверджувала, що 45000 доларів США, сплачених за придбання спірної квартири, були її особистими коштами, подарованими батьками. Зазначене також підтверджується розпискою, написаною з власної волі ОСОБА_2 через місяць після укладення договору, відповідно до якої він погодився, що гроші на квартиру їй дали її батьки, у випадку якщо із ним щось станеться, що він і його родина на квартиру не претендуватиме. 
За таких обставин, оскільки спірна квартира придбана нею хоча і в період шлюбу, однак за її особисті кошти, позивачка просила суд визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1283407926101, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.
У березні 2024 року адвокат Курко В. М., діючи в інтересах ОСОБА_2 , подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та визнання права власності.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана сторонами за спільні кошти та спільними зусиллями подружжя. Зокрема, ОСОБА_2 на придбання квартири були використані власні заощадження, частину коштів йому надали його батьки, а також кошти, зароблені ним під час роботи як в Україні, так і за кордоном. У зв`язку з цим, спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи викладене, представник позивача просив суд визнати за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути на його користь судові витрати.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на майно – квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 1283407926101.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 13420 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Курко В. М., до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності відмовлено.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, виходив із пояснень, наданих безпосередньо позивачкою за первісним позовом, відповідно до яких придбання спірного майна було здійснено за її особисті кошти, надані їй безоплатно її батьками, а також із поданої відповідачем розписки, підпис на якій підтверджено як такий, що належить відповідачу, про те, що він та його родина не претендуватимуть на зазначену квартиру, власницею якої є ОСОБА_3 , а кошти на її придбання в розмірі 45 000 доларів США фактично надані її батьками – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник ОСОБА_2 – адвокат Курко В. М. на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно зіслався на на розписку ОСОБА_2 , оскільки така лише підтверджує факт набуття та зазначення власником спірної квартири саме ОСОБА_3 , але не підтверджує того, що його довіритель не брав участі у придбанні такої квартири шляхом надання особистих коштів та коштів його батьків. Крім того, представник апелянта звертає увагу на те, що така розписка мала б бути посвідчена нотаріально шляхом внесення відповідних змін до договору купівлі-продажу квартири. Ба більше, у зазначеній розписці відсутні конкретні дані щодо квартири, а також не дотримано належних вимог до її оформлення.
Окрім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги та належним чином не спростував обставини, що ОСОБА_2 витратив на придбання квартири, зокрема, власні заощадження, а також кошти своїх батьків, що було підтверджено показаннями свідків у судовому засіданні.
Також суд проігнорував положення сімейного законодавства, які передбачають презумпцію спільності майна подружжя.
Враховуючи викладене, представник апелянта просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити, визнати за ним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Позиція інших учасників справи
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованих і законних висновків. Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Наголошує, що на момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , а також протягом шести місяців після реєстрації шлюбу, останній ніде не працював та не мав власних доходів або заощаджень, у тому числі навіть коштів на особисті потреби. Фактично сім`я проживала за кошти її батьків.
Лише 25 червня 2020 року ОСОБА_2 працевлаштувався на посаду водія-експедитора до ФОП ОСОБА_6 , де розмір його заробітної плати становив 5100 грн на місяць. Із моменту його працевлаштування до придбання спірної квартири ОСОБА_2 загалом заробив близько 45 000 грн, що є явно недостатнім для покриття поточних потреб сім`ї, не кажучи вже про придбання нерухомості вартістю 45 000 доларів США.
З огляду на викладене, позивачка за первісним позовом вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи відповідача щодо наявності у нього заощаджень, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами.
Крім того, суд першої інстанції правомірно зіслався на розписку, написану ОСОБА_2 , у якій він підтвердив факт придбання спірної квартири за кошти її батьків та зазначив про відсутність у нього будь-яких прав на зазначену квартиру у майбутньому.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні представник апелянта – адвокат Курко В. М. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Павлюк О. В. заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що 04 січня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 липня 2023 року, яке набрало законної сили 24 серпня 2023 року. (а.с.7-8, том 1).
Згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 27 лютого 2021 року Чіпко І. П., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 придбала квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж квартири за домовленістю сторін договору вчинено за 139500 грн. 
У п.4 договору зазначено, що такий укладається за згодою чоловіка покупця, викладеною у заяві, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом 27 лютого 2021 року (а.с. 9-12, том 1).
29 березня 2021 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку про те, що «не буде претендувати на квартиру, що власницею є ОСОБА_3 . Гроші на квартиру дали її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі 45000 доларів США. Ця розписка для того, щоб я приписався на квартирі у випадку, якщо зі мною щось трапиться, я і моя родина на квартиру не претендуємо» (а.с. 24, том 1).
Згідно із свідоцтвом про зміну імені, виданим 13 грудня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 13 грудня 2023 року змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с. 39, том 2).
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) дійшов такого правового висновку: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі.
У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається, встановлено, що спірне нерухоме майно придбане під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом про визнання спірного майна – квартири її особистою приватною власністю, зазначала, що таке придбано за її особисті кошти, зокрема кошти, надані їй батьками.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, погодився із зазначеними доводами ОСОБА_3 та виходив із наданих нею пояснень, відповідно до яких придбання спірного майна здійснено за її особисті кошти, отримані від батьків, а також із поданої відповідачем розписки, підпис на якій підтверджено як такий, що належить відповідачу, про те, що він та його родина не претендуватимуть на зазначену квартиру, власницею якої є ОСОБА_3 , а кошти на її придбання у розмірі 45 000 доларів США фактично надані її батьками — ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Так, спірна квартира набута сторонами у власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі. У договорі купівлі-продажу безпосередньо зазначено, що він укладається за згодою чоловіка покупця ( ОСОБА_2 ), викладеною у формі заяви, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна у спільну сумісну власність, оскільки підтверджує набуття такого майна за спільні кошти подружжя. Обставин, які би перешкоджали відображенню у договорі належності коштів виключно позивачці, за рахунок яких придбано квартиру, не наведено, і судом таких не встановлено.
За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_3 не спростувала належним чином презумпцію належності спірного майна подружжю, хоча саме на неї покладається тягар доказування відповідних обставин, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав спірну квартиру особистою приватною власністю позивачки.
Крім того, колегія суддів уважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправильного врахування судом першої інстанції розписки як доказу на підтвердження спростування презумпції спільності майна подружжя, оскільки, по-перше, така розписка сама по собі не визначає і не змінює правове регулювання відносин щодо приналежності майна подружжю і не є допустимим доказом у спірних правовідносинах. По-друге, така розписка складена ОСОБА_2 через місяць після укладення договору купівлі-продажу квартири та у ній жодним чином не конкретизовано квартиру, кошти на придбання якої нібито були надані батьками ОСОБА_3 , а також зазначено, що її надано для реєстрації місця проживання у квартирі.
Також, на думку апеляційного суду, факт виконання грошового зобов`язання за договором, зокрема щодо належності коштів, витрачених на придбання майна, не може підтверджуватися показаннями свідків, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано послався в оскаржуваному рішенні на пояснення свідків, є слушними.
Колегія суддів звертає увагу й на те, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, провадження № 61-13103св20, від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19, провадження № 61-22259св19).
Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши й оцінивши всі надані сторонами докази та наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя і поділ її між сторонами по 1/2 частці за кожним.
Щодо судових витрат
Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Встановлено, що за подання позову ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 12885,00 грн, а за подання апеляційної скарги у розмірі 26624,00 грн.
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі, за наслідками розгляду апеляційної скарги позовні вимоги ОСОБА_2 також задоволено у повному обсязі, тому з відповідачки за зустрічним на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 12885,00 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 26624,00 грн.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Курка Віталія Михайловича задоволити.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2025 рокускасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності задоволити. 
Визнати за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1283407926101.
Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1283407926101.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12885,00 грн судового збору за подання позову та 26624,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 березня 2026 року.

Суддя-доповідач:        Л. В. Василишин 
Судді:  В. М. Барков
І. О. Максюта