ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 334/8173/24
провадження № 61-10030св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Запорізька міська рада, 
третя особа- приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Харченко Юлія Григорівна, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мурашко Ігор Олександрович, на постанову Запорізького апеляційного суду від 01 липня 2025 року в складі колегії суддів Подліянової Г. С., Кухаря С. В., Полякова О. З. у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Харченко Юлія Григорівна, про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю. Г. (далі - приватний нотаріус Харченко Ю. Г.), про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2 (далі - квартира), яка належала спадкодавцю на праві приватної власності. За життя ОСОБА_2 заповіт не складав.

Позивач зазначала, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , інші спадкоємці відсутні.

15 травня 2024 року вона звернулася до приватного нотаріуса Харченко Ю. Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31 травня 2024 року нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва, у зв`язку із пропуском нею шестимісячного строку для прийняття спадщини, а також у зв`язку із неподанням нею нотаріусу відповідних документів, які підтверджують її родинні стосунки зі спадкодавцем.

Позивач зазначала, що пропустила строк на прийняття спадщини з поважних причин, що пов`язані з великою відстанню між її місцем постійного проживання як спадкоємця і місцем знаходження спадкового майна. Також зазначала, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану та у зв`язку з посиленими обстрілами м. Запоріжжя, на початку січня 2023 року вона переїхала проживати до м. Ужгорода в орендовану її онуком квартиру. Вона спілкувалася з братом по телефону, він наглядав за її квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , де вона проживала разом з чоловіком. В останнє ОСОБА_2 телефонував їй ІНФОРМАЦІЯ_2 , а в подальшому він на зв`язок не виходив. Під час їхнього останнього спілкування ОСОБА_2 не скаржився на погане самопочуття чи стан здоров`я, завжди говорив, що в нього все добре. Проте, що спадкодавець помер, позивач не знала поки на початку квітня 2024 року не повернулася до м. Запоріжжя. Від правоохоронних органів вона дізналася, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Звертала увагу на те, що місцеві органи влади м. Запоріжжя не повідомили її про смерть двоюрідного брата, тому вона не змогла скористатися своїм правом своєчасно звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Крім того вважала, що на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупиняється.

На підставі викладеного позивач просила суд визначити їй додатковий строк у два місяці для подання нею заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ленінський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 01 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визначив ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі та був зареєстрований у спірній квартирі, тривалістю два місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що наведені позивачем такі причини пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини як необізнаність про смерть спадкодавця, ведення на території України воєнного стану, ведення бойових дій у м. Запоріжжі, виїзд позивача у більш безпечніше місто Ужгород, свідчать про знаходження її на далекій відстані від місця відкриття спадщини та є поважними причинами пропуску нею строку, які пов`язані з об`єктивними та істотними труднощами. У зв`язку з чим суд вважав, що наявні підстави для встановлення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті двоюрідного брата.

Запорізький апеляційний суд постановою від 01 липня 2025 року апеляційну скаргу Запорізької міської територіальної громади в особі Запорізької міської ради задовольнив.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2025 року скасував.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що наведені позивачем причини пропуску строку для прийняття спадщини не є тими поважними, які б свідчили про об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для спадкоємця щодо подання у передбачений законом термін заяви про прийняття спадщини. Крім того, суд зауважив, що для подання заяви про прийняття спадщини не обов`язково їхати до нотаріальної контори, оскільки законодавство не позбавляє спадкоємця права направити таку заяву за допомогою засобів поштового зв`язку, а також подати її через орган місцевого самоврядування. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

01 серпня 2025 року адвокат ОСОБА_1 Мурашко І. О. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 01 липня 2025 року та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а також суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права (статтю 1272 ЦК України) без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, у постановах Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 127/2149/21, від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 18 січня 2023 року у справі № 580/1300/22, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд:
- не врахував об`єктивні, істотні та непереборні труднощі, що підтверджені рішенням суду першої інстанції;
- не проаналізував суб`єктивну обізнаність та добросовісність дій позивача, яка перебувала в стані фактичної необізнаності щодо смерті спадкодавця;
- не оцінив вплив воєнного стану, виїзду з регіону, догляду за хворим вітчимом, подальше переміщення до м. Ужгорода та перебування в умовах обмеженого зв`язку зі спадкодавцем як чинників, що унеможливили вчасне вчинення нотаріальної дії;
- не врахував психологічний та емоційний стан позивача, яка перебувала у переконанні, що її брат живий, а строк прийняття спадщини був зупинений згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану»;
- вийшов за межі повноважень, повторно оцінивши факти без належної правової підстави й не надавши альтернативної мотивованої оцінки доказам, дослідженим судом першої інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд порушив принципи пропорційності, справедливості, правової визначеності та легітимних очікувань, які закріплені як у національному законодавстві, так і в практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

У серпні 2025 року Запорізька міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів касаційної скарги, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 11 серпня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Дніпровського районного суду міста Запоріжжя.

Справа надійшла до Верховного Суду у вересні 2025 року.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а. с. 15).

Спадкодавець ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 (а. с. 67).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на набуту за його життя частку спірної квартири, яка належала спадкодавцю, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , у рівних долях, на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , видане Відкритим акціонерним товариством Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь» ім. С. Орджонікідзе 14 серпня 1997 року, висновок про реєстрацію від 16 вересня 1997 року (а. с. 70).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі відсутні (а. с. 18).

ОСОБА_1 є двоюрідною сестрою ОСОБА_2 , що підтверджується наявними у справі доказами щодо родинних відносин між нею та спадкодавцем (а. с. 13-17).

15 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю. Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 (а. с. 63).

15 травня 2024 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю. Г. завела спадкову справу № 40/2024 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_1 (а. с. 62-80).

Спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_2 відсутні.

Постановою від 31 травня 2024 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю. Г. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на спадкове майно. Підставою для відмови стало те, що ОСОБА_1 не подала заяву про прийняття спадщини у строк, встановлений статтею 1270 ЦК України, а також у зв`язку із непідтвердженням факту родинних відносин з померлим (а. с. 78).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частини перша, друга статті 1272 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 30 грудня 2024 року в справі № 527/1229/24, від 31 липня 2024 року в справі № 127/2149/21 та інших.

Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, у кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, по`вязані з тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Зокрема, не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини: незнання про смерть спадкодавця; юридична необізнаність спадкоємця про порядок прийняття спадщини, похилий вік; непрацездатність; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, установлення факту проживання однією сім`єю); невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови; перебування у депресії у зв`язку зі смертю спадкодавця, оскільки глибокі душевні страждання через смерть близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей.

Саме по собі незнання про смерть спадкодавця, без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини, не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 27 травня 2020 року у справі № 336/1127/17, від 30 червня 2020 року у справі № 431/5782/17, від 20 вересня 2023 року у справі № 638/16540/20, від 30 вересня 2020 року у справі № 635/4551/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 07 грудня 2022 року у справі № 399/570/21, від 13 квітня 2023 року у справі № 522/17537/18.

Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) виснувала, що за конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що спадкодавець ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивач, як спадкоємець звернулася до нотаріуса з метою прийняття спадщини після його смерті лише 15 травня 2024 року, тобто із значним пропуском встановленого статтею 1270 ЦК України строку, надавши належну правову оцінку зазначеним позивачем у позовній заяві причинам пропуску строку для прийняття спадщини (необізнаність про смерть спадкодавця, велика відстань між її місцем проживання та спадковим майном, обставини, зумовлені введенням в Україні воєнного стану), суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що наведені ОСОБА_1 обставини не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. 

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач не знала про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач, перебуваючи на території України у м. Ужгороді, та востаннє спілкуючись з ОСОБА_2 по телефону у березні 2023 року, не надала доказів того, чому такий тривалий час, аж до часу повернення її у місто Запоріжжя (квітень 2024 року), вона не вчинила ніяких дій для того, щоб встановити причину відсутності зв`язку з її двоюрідним братом ОСОБА_2 . 

З урахуванням обізнаності позивача про те, що вона є єдиною рідною людиною для ОСОБА_2 , відсутність у нього інших рідних, проживання його у місті, яке перебуває під постійними обстрілами, усвідомлення позивачем права на спадкування за законом, вона повинна була вчинити активні дії для з`ясування відсутності зв`язку з братом більше одного року, та у подальшому вчинити дії для прийняття спадщини у встановлений ЦК України строк. 

Доказів того, що у позивача були об`єктивні перешкоди для того, щоб цікавитися життям та долею свого двоюрідного брата матеріали справи не містять.

Проживання позивача за межами м. Запоріжжя не виключало її можливості спілкуватися зі спадкодавцем та бути обізнаною про обставини його життя та смерті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, врахувавши релевантну та сталу практику касаційного суду у спірних правовідносинах, дійшов обґрунтованого висновку, що наведена позивачем обставина щодо необізнаності про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини сама собою не є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Також не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини введення в Україні воєнного стану, проживання позивача за межами м. Запоріжжя, оскільки позивач мала можливість вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте протягом тривалого часу (більше року після відкриття спадщини) не вчиняла дій щодо прийняття спадщини і не навела переконливих аргументів про наявність перешкод у зверненні до нотаріуса вже після завершення визначеного законом строку на прийняття спадщини. Колегія також звертає увагу на те, що спадкоємець мала право направити таку заяву за допомогою засобів поштового зв`язку, але цим не скористалася, та не зазначила причин, які б перешкоджали їй вчинити цю дію.

Верховний Суд також відхиляє посилання позивача в касаційній скарзі на постанову Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» щодо зміни строків прийняття спадщини, оскільки такі зміни були виключені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 травня 2023 року № 469.

Крім того, Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України. Законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості у постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини (постанови Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21, від 21 червня 2023 року у справі № 175/1404/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 520/15620/17).

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також на те, що внесені постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 зміни щодо строків прийняття спадщини, які були виключені ще у травні 2023 року, не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій з прийняття спадщини, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та надання їй додаткового строку для прийняття спадщини.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи про пропуск позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлого двоюрідного брата з поважних причин зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме у тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених нею позовних вимог. Проте згідно з положеннями статті 400 ЦПК України переоцінка доказів у справі знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Незгода заявниці із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела наявності поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини може бути визнано порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є нелегітимним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, їх правовою кваліфікацією, повно і всебічно встановив обставини справи та надав належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності.

Посилання заявниці на загальні висновки у постановах Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 127/2149/21, від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 18 січня 2023 року у справі № 580/1300/22, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22 та інших не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених позивачем у касаційній скарзі постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається у касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведених справах суди керувалися конкретними обставинами справи та доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваного рішення апеляційного суду та спростовуються його змістом. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив усі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Таким чином, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мурашко Ігор Олександрович, залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 01 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко