Справа № 758/1538/23 
Категорія 79 
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2026 року Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді - Захарчук С. С.,
за участю секретаря судового засідання - Савенко Д. С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, 

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Зазначав, що у справі № 758/10525/19 за його позовом до АТ «Ощадбанк» про поновлення на роботі відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2021 його позов задоволено, скасовано наказ АТ «Ощадбанк» від 31.07.2019 № 2838-к про його звільнення, поновлено його на роботі на посаді керуючого ТВБВ № 10026/045 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з 01.08.2019, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 394 634,77 грн.
Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
Таким чином, він повинен був бути поновленим на роботі з 19.11.2021.
Разом з тим, наказ про його поновлення на роботі було видано 21.12.2021.
Посилаючись на зазначені обставини, просив стягнути з відповідача на свою користь 19 752 грн. 86 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 19.11.2021 по 21.12.2021, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати визначеної рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2021 у розмірі 858,82 грн.
У відзиві на позов, представник відповідача, заперечуючи проти позову, вказав наступне.
18.11.2021 Подільським районним судом міста Києва у справі №758/10525/19 ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме: скасовано наказ АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області від 31.07.2019 №2838-к « Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено позивача на посаді керуючого ТВБВ №10026/045 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з 01.08.2019, стягнуто з Банку на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 394634,77 грн., а також судовий збір у розмірі 768,40 грн. 
Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 13933,42 грн. допущено до негайного виконання. 
При цьому, з метою унеможливлення нараження на небезпеку інфікування коронавірусом складу суду та учасників судового процесу, приймаючи до уваги положення постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», протоколу позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 28.10.2021 №68, рекомендації Ради суддів України, АТ «Ощадбанк» було подано до Подільського районного суду м. Києва клопотання про відкладення судового засідання у справі № 758/10525/19, призначеного на 18.11.2021.
У подальшому Банку стало відомо, що незважаючи на обмежену роботу суду в умовах карантину, Подільським районним судом м. Києва 18.11.2021 було відмовлено у задоволенні клопотання Банку про відкладення судового засідання у справі №758/10525/19 та ухвалено рішення за відсутності представника АТ «Ощадбанк». 
У встановлений ч. 5 ст. 272 ЦПК України строк судом на адресу АТ «Ощадбанк» не було направлено належним чином засвідчену копію зазначеного рішення суду - ні його вступну та резолютивну частину, ні його повний текст. 
Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2021 у справі №758/10525/19 було зареєстровано 15.02.2022 та оприлюднено 16.02.2022.
Копія вказаного рішення суду на адресу АТ «Ощадбанк» була надіслана електронною поштою лише 12.05.2022.
Отже, станом на 19.11.2021 АТ «Ощадбанк» не було відомо про існування рішення суду від 18.11.2021 у справі №758/10525/19, зокрема, в частині поновлення на посаді Позивача та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.
02.12.2021 до Банку надійшов лист від ОСОБА_1 з копією вступної та резолютивної частини Рішення суду.
Ураховуючи те, що на посаді керуючого ТВБВ №10026/045 філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» працював інший працівник, з метою не допущення порушення прав останнього, відповідальні працівники АТ «Ощадбанк» зателефонували ОСОБА_1 і запропонували йому обговорити дату, з якої він зможе приступити до роботи - 22.12.2021 року. ОСОБА_1 проти цього не заперечував та погодився. 
14.12.2021 Банком на адресу ОСОБА_1 було направлено листа із запрошенням на 22.12.2021 для ознайомлення та підписання наказу про поновлення на роботі.
22.12.2021 філією - Головним управлінням по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» видано наказ №3174-к про скасування наказу від 31.07.2019 №2838-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення ОСОБА_1 на посаді керуючого ТВБВ № 10026/045 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ Ощадбанк» з 01.08.2019 та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 13 933,42 грн.
Банк з поважних причин не був присутній під час ухвалення рішення по справі, суд не направив дане рішення вчасно до АТ «Ощадбанк», а тому затримка виконання рішення відбулась з поважних причин.
З рішенням суду АТ «Ощадбанк» було ознайомлено лише 02.12.2021 із заяви ОСОБА_1 , не отримавши від суду в порядку, встановленому процесуальним законодавством, належним чином засвідченої його копії. 
До того ж, дату поновлення на посаді - 22.12.2021 було узгоджено з ОСОБА_1 , тобто, без жодних порушень його прав. 
При цьому, виконавче провадження не відкривалося, тобто Банком рішення виконано добровільно та без будь-яких порушень Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском тримісячного строку, визначеного КЗпП України.
Поновлення позивача на роботі Банком повинно було відбутися 19.11.2021, а тому розмір середньомісячного заробітку у даному випадку розраховується, виходячи з розміру заробітної плати за вересень, жовтень 2021 року. 
Отже, розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 складає 14700,00 грн., а середньоденна заробітна плата складає 700,00 грн., а не 858,82 грн. як стверджує Позивач.
Посилаючись на зазначені обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засідання проти задоволення позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності дійшов наступного висновку.
Судом установлено, що відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2021 у справі № 758/10525/19 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позов ОСОБА_1 задоволено, скасовано наказ АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» від 31.07.2019 №2838-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді керуючого ТВБВ № 10026/045 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ Ощадбанк» з 01.08.2019, стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 394634,77 грн., рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
22.12.2021 АТ «Ощадбанк» винесено наказ № 3174-к відповідно до якого скасовано наказ від 31.07.2019 № 2838-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді керуючого ТВБВ № 10026/045 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з 01.08.2019, виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 13933,42 грн.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. 
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
Згідно зі статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.
Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до частин першої-третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» (синонім - зволікання), за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15).
У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Обґрунтовуючи поважність причини затримки виконання судового рішення представник АТ «Ощадбанк» вказував на те, що виконання Банком рішення по вищезазначеній справі відбулось в розумні строки з урахуванням роботи в умовах карантину, перебування в червоній зоні, дистанційної роботи, обмеженої діяльності судів, необхідності звільнення працівника, що займав посаду, на якій поновлено ОСОБА_1 , та відсутності своєчасного направлення до Банку копії судового рішення,
При цьому, зазначив, що у судовому засіданні, в якому було ухвалено рішення - 18.11.2021, представник банку не був присутній, 17.11.2021 представником банку було подано заяву про відкладення розгляду справи, однак, заява судом не була задоволена та 18.11.2021 у справі № 758/10525/19 було ухвалено рішення, яке в строки, визначені ЦПК України банку надіслано не було. Лише 02.12.2021 на адресу банку надійшов лист від ОСОБА_1 з вимогою про добровільне виконання рішення суду, копія вступної та резолютивної частин рішення була додана до зазначеного листа, однак, від суду належно завіреної копії рішення на адресу банку надіслано не було. 
До того ж, дату поновлення на роботі було узгоджено з ОСОБА_1 .
Судом установлено, що 17.11.2021 представником банку до суду було подано заяву про відкладення розгляду справи 18.11.2021 (а.с. 58-59), заява судом задоволена не була та 18.11.2021 у справі № 758/10525/19 було ухвалено рішення.
02.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до АТ «Ощадбанк» з листом, у якому просив добровільно виконати рішення суду та поновити його на роботі на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2021, надіславши на адресу банку вступну та резолютивну частини зазначеного рішення (а.с. 39-42).
Судом установлено, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вступна та резолютивна частина рішення у справі 758/10525/19 до Реєстру була надіслана судом 18.11.2021, зареєстрована 19.11.2021, забезпечено надання загального доступу 22.11.2021.
Доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень є вільним.
Таким чином, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача, як на поважність причини невиконання судового рішення у строки визначені ЦПК України та КЗпП України, те, що повний текст рішення було зареєстровано у реєстрі 15.02.2022, а оприлюднено - 16.02.2022.
Оскільки представник банку не був присутній у судовому засіданні 18.11.2021, доказів того, що вступна та резолютивна рішення банком була отримана 18.11.2021 позивачем суду не надано, з заявою про добровільне виконання рішення суду, до якої була додана копія вступної та резолютивної частини рішення суду, позивач звернувся до відповідача 02.12.2021, а тому суд дійшов висновку про те, що обов`язок з виконання судового рішення у банку виник з наступного дня, коли банк отримав копію рішення - 03.12.2021.
Разом з тим, наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 було винесено АТ «Ощадбанк» 22.12.2021.
Таким чином, у даному випадку відбулася затримка у виконанні судового рішення, період затримки необхідно рахувати з 03.12.2021(наступний день після отримання рішення суду про поновлення на роботі) до 21.12.2021 включно. 
У відповідності до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду.
У зв`язку з наведеним, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що між позивачем та відповідачем було узгоджено дату поновлення на роботі - 22.12.2021, оскільки чинним законодавством на роботодавця покладено обов`язок негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).
Абзацом 3 пункту 4 Порядку передбачено, що якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Абзацом 1 пункту 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судом установлено, що АТ «Ощадбанк» не було виконано рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2021 у справі 758/10525/19 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді керуючого ТВБВ № 10026/045 філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з 03.12.2021 по 21.12.2021, тобто протягом 13 робочих днів 
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 визначений у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2021 у справі 758/10525/19, яке набрало законної сили.
Ураховуючи норми ст. 82 ЦПК України, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суд враховує середньоденний розмір заробітної плати позивача у розмірі 858,82 грн., який визначено у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2021 у справі 758/10525/19.
Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 11 164,66 грн. (858,82*13) середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 . 
Одночасно суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.
Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.
Таким чином, у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.
До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту.
Стосовно урахування податків та зборів.
Відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.
При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 справа № 359/10023/16-ц провадження № 61-14794св1 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. 
Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. 
Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.
Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягненню з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 11 164 грн. 66 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 без урахування податків і зборів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.
Ураховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у вигляді судового збору у розмірі 1 073,60 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 4 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У порушення зазначених вимог ЦПК України позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Виходячи з вищевикладеного, правових підстав для стягнення 4 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу немає.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 223, 258-259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України-

У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, 12-г, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00032129) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі - задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 11 164 (одинадцять тисяч сто шістдесят чотири) грн. 66 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі без урахування податків і зборів.
Стягнути з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 1 073 (одну тисячу сімдесят три) грн. 60 коп. судового збору.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду. 
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 10.04.2026.

Суддя 	С. С. Захарчук