КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №759/10456/15-ц        Головуючий у суді І інстанції: Журибеда О.М.
провадження №22-ц/824/5935/2026  Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Рябка Сергія Олександровича, який представляє інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «БГ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 11 березня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Перший», правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк», та ОСОБА_1 укладено договір № 05/ОВ/1-2014 про надання кредиту у формі овердрафту, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у формі овердрафту з лімітом 2 420 000,00 грн на строк з 11 березня 2014 року до 18 березня 2014 року зі сплатою 26 % річних за користування овердрафтом.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 13 травня 2015 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 6157585,91 грн, з яких: 2 420 000,00 грн - сума кредиту у формі овердрафту; 13 790,68 грн - проценти за користування кредитом; 2 037 640,00 грн - пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України; 83 738,63 грн - три проценти річних; 1 602 416,60 грн - інфляційні втрати.
Враховуючи викладене, ПАТ «БГ Банк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь указану заборгованість та понесені судові витрати.
Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2015 року позов ПАТ «БГ Банк» задовольнив. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ «БГ Банк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 6 157 585,91 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2015 року та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року замінено позивача ТОВ «БГ Банк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року замінено ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Доступні Фінанси» у частині позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором у розмірі 2 132 454,64 грн. Позовні вимоги ТОВ «Доступні Фінанси» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 2 132 454,64 грн залишено без розгляду.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Васюка М.М. про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Не погоджуючись із судовими рішеннями, представник ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» - адвокат Рябко С.О. подав апеляційну скаргу, в який просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. Додаткове рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні заяви представника відповідача - Васюка М.М, про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн у повному обсязі.
Також представник апелянта просив стягнути з відповідача судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права.
В апеляційній скарзі зазначено, що всупереч дійсних обставин справи наданих позивачем доказів та судових рішень, які набрали законної сили та якими встановлено наявність та розмір права вимоги ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до боржника, суд першої інстанції дійшов до безпідставних висновків, що у позивача відсутнє будь-яке право вимоги до відповідача та що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором припинені. Відповідачем зобов`язання за кредитним договором не виконано.
Суд першої інстанції належним чином не дослідив договір від 15.10.2020 року, укладений між ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» та ТОВ «Доступні фінанси», та не звернув увагу, що за цим договором було відступлене право вимоги лише частини заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 2 132 454,64 грн, яка є частиною основної суми заборгованості.
Постановою Київського апеляційного суду від 27.12.2023 року у справі № 759/10456/15-ц, яка набрала законної сили, встановлено, що у ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» наявне право вимоги до ОСОБА_1 у загальному розмірі 4 025 131,27 грн. Проте судом першої інстанції дані преюдиційні обставини залишені поза увагою.
Доказів погашення заборгованості відповідачем не надано, також не надано доказів врегулювання між сторонами спору щодо заборгованості, ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» прощення боргу не здійснювалося.
В обгрунтування доводів апеляційного оскарження додаткового рішення суду ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» вказало, що заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення було розглянуто без повідомлення Товариства, що позбавило його можливості надати свої заперечення щодо заявленого відповідачем розміру витрат на правничу допомогу.
Суд першої інстанції розглянув заяву про ухвалення додаткового рішення у порушення вимог ст. 270 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу 20 000, 00 грн є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того, відповідачем не надано доказів понесення таких витрат, а саме відсутні документи, які підтверджують оплату відповідачем витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі.
Звернув увагу на те, що адвокатом до заяви про ухвалення додаткового рішення додано ордер на надання правничої допомоги, не підписаний адвокатом, яким надається така допомога.
Відтак, заявлені стороною відповідача до стягнення витрати на правничу допомогу є безпідставним та необгрнутованими.
18 вересня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Васюка М.М., в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.05.2024 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.05.2024 року залишити без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Васюк М. М. заперечив проти доводів, викладених у ній. У постанові суду апеляційної та касаційної інстанцій у справі №759/10456/15-ц, суди зробили висновок про те, що у ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» наявне право вимоги до ОСОБА_1 у загальному розмірі 4 025,131,27 грн, пославшись лише на те, що між ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» та ТОВ «Доступні фінанси» укладено договір про відступлення суми заборгованості у розмірі 2 132 454,64 грн. При цьому судами не досліджувався договір про відступлення права вимоги в частині списання заборгованості. Зокрема не було досліджено пункти 2.2, 2.3, 3.4, 3.5 договору про відступлення права вимоги від 15.10.2020 №В-09-1/20. З огляду на вказані обставини, які встановлені у постановах суду апеляційної та касаційної інстанцій у цій справі не є преюдиційними. Також адвокат вказав, що додаткове рішення суду ухвалено судом з дотриманням вимог ст. 270 ЦПК України, заявлений розмір витрат на правничу допомогу є обгрунтованим, доведеним, співмірним зі складністю справи та наданими адвокатом послугами. Звернув увагу на те, що витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню не залежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року залишено без змін. Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року змінено, зменшено витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на користь ОСОБА_1 з 20 000 грн до 10 000 грн.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 5000 грн.
Постановою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду обгрунтована тим, що дійшовши висновку про припинення зобов`язання відповідача перед позивачем у зв`язку зі списанням заборгованості, апеляційний суд не дослідив документи, які підтверджують його здійснення, та належним чином не з`ясував правову природу такого списання, зокрема, чи мало місце реальне прощення боргу (відмова від права вимоги) у розумінні статті 605 ЦК України, чи йшлося лише про облікове (бухгалтерське) списання, яке не припиняє цивільно-правового зобов`язання.
Не встановивши ці обставини, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи припинилося зобов`язання у частині пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, а отже, дійшов передчасного висновку щодо відсутності у позивача права вимоги в цій частині.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що зобов`язання позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором перед ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» є припиненими, а тому в позивача відсутнє будь-яке право вимоги до відповідача за цим договором.
Ухвалюючи додаткове рішення у справі про відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що визначений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності.
Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 11 березня 2014 року між ПАТ «Банк Перший», правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у формі овердрафту з лімітом 2 420 000,00 грн на строк з 11 березня 2014 року до 18 березня 2014 року зі сплатою 26 % річних за користування овердрафтом (том 1, а.с. 9-21).
Станом на 13 травня 2015 року у позичальника ОСОБА_1 утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 6 157 585,91 грн, з яких: 2 420 000,00 грн - сума кредиту у формі овердрафту; 13 790,68 грн - проценти за користування кредитом за період з 11.03.2014 року по 18.03.2014 року; 2 037 640,00 грн - пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період 19.03.2014 року по 13.05.2015 року; 83 738,63 грн - три проценти річних за період 19.03.2014 року по 13.05.2015 року; 1 602 416,60 грн - інфляційні втрати, що підтверджується наданим ПАТ «БГ Банк» розрахунком заборгованості за період 19.03.2014 року по 30.04.2015 року (том 1, а.с. 5).
12 жовтня 2018 року між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 102018/ПУЛ, за умовами якого банк відступив новому кредитору ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» право вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за Кредитним договором у розмірі 6 157 585,91 грн (том 1, а. с. 225-232).
Під час примусового виконання виконавчого листа № 759/10456/15-ц, виданого 05 грудня 2016 року Святошинським районним судом міста Києва на підставі ухваленого у цій справі заочного рішення від 11 листопада 2015 року (про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 157 585,91 грн), яке згодом скасовано, приватний виконавець частково стягнув із боржника ОСОБА_1 кредитну заборгованість у розмірі 301 336,04 грн (том 1, а. с. 140, том 2, а. с. 14, 15).
15 жовтня 2020 року між ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» та ТОВ «Доступні Фінанси» укладено договір про відступлення прав вимоги № В-09-1/20, за умовами якого сторони здійснюють заміну кредитора у зобов`язанні шляхом передання кредитором своїх прав новому кредитору за правочином відступлення права вимоги, а саме кредитор відступає (передає) новому кредитору, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена в пункті 3.9 цього договору (том 2, а. с. 37-42).
Згідно з пунктами 2.2, 2.3 цього договору заборгованість боржника ОСОБА_1 за Кредитним договором становить 6 157 585,91 грн, у тому числі: 2 420 000,00 грн - сума кредиту; 13 790,68 грн - сума нарахованих процентів за користування кредитом; 2 037 640,00 грн - сума нарахованої пені; 83 738,63 грн - три проценти річних від простроченої суми кредиту; 1 602 416,60 грн - інфляційні нарахування, з яких нарахована пеня, три проценти річних та інфляційні нарахування у загальній сумі 3 723 795,23 грн списані, не підлягають стягненню за будь-яких умов та, відповідно, не відступаються. 301 336,04 грн, які стягнуто з боржника в межах виконання рішення суду, враховані кредитором у рахунок погашення заборгованості боржника за кредитним договором та вважаються у цій частині погашеними (сплаченими), не підлягають стягненню за будь-яких умов та, відповідно, не відступаються. Станом на дату укладення сторонами договору про відступлення прав вимоги та відповідно до пункту 2.2 цього договору загальний розмір заборгованості боржника перед новим кредитором становить 2 132 454,64 грн.
Таким чином, після укладення між ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» та ТОВ «Доступні Фінанси» договору про відступлення права вимоги 15 жовтня 2020 року № В-09-1/20, до ТОВ «Доступні Фінанси» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 щодо кредитної заборгованості на суму 2 132 454,64 грн.
У лютому 2021 року ТОВ «Доступні Фінанси» подало до суду першої інстанції заяву про заміну позивача ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» на ТОВ «Доступні Фінанси», посилаючись на укладений між ними договір про відступлення прав вимоги № В-09-1/20, та про залишення позовних вимог про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 132 454,64 грн без розгляду згідно з пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України (том 2, а. с. 34-36).
Святошинський районний суд міста Києва ухвалою від 19 листопада 2021 року, яка набрала законної сили, замінив ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» правонаступником ТОВ «Доступні Фінанси» у частині позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 132 454,64 грн. Позовні вимоги ТОВ «Доступні Фінанси» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 2 132 454,64 грн залишив без розгляду (том 2, а.с. 220-223).
Відповідно до ч. 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
Водночас відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Підстав для відступу від вказаних правових висновків не вбачала і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2022 року у справі 910/17048/17 (пункти 111, 112).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), касаційний суд зазначив, що на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 97).
Як вбачається з матеріалів справи, договір № 05/ОВ/1-2014 про надання кредиту у формі овердрафту («VIP-овердрафт») від 11.03.2014 року, укладений строком до 18 березня 2014 року (п. 1.2. договору).
З розрахунку заборгованості, який долучений до позовної заяви, вбачається, що кредитор нараховує пеню у розмірі 2 037 640 грн за період з 19.03.2014 року по 13.05.2015 року (а.с. 5-6, 50-51, 66-67 том 1), тобто поза межами дії кредитного договору.
Також відповідно до п. 7.2 договору № 05/ОВ/1-2014 за порушення строку безперервного користування Овердрафтом, строків сплати процентів, інших строкових платежів, передбачених цим договором, банк має право нараховувати та стягувати, а позичальник зобов`язаний сплатити на вимогу банку, в строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання вимоги банку, пеню на прострочену суму зазначених платежів, розрахунку за кожен день прострочення платежу, в розмірі 0,2% від суми простроченого Овердрафту за кожен день прострочення (а.с. 17 том 1).
Однак в порушення вимог п. 7.2. договору № 05/ОВ/1-2014, ПАТ «БГ Банк» надіслав вимог про усунення порушень більше ніж через рік після закінчення терміну договору, а саме 13.05.2015 року (а.с. 6-8 том 1).
Отже, враховуючи правові висновки Верховного Суду, фактично після закінчення строку кредитування, позивач безпідставно продовжив нараховувати ОСОБА_1 , пеню у розмірі 2 037 640 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за період з 19.03.2014 року по 13.05.2015 року.
За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 2 037 640 грн є необгрунтованими та не підлягають до задоволення.
Окрім того, за змістом частин 1, 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до довідки ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про стан заборгованості, станом на 01 березня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 05/ОВ/1-2014 складає 83 738,63 грн - 3% річних від простроченої суми кредиту, 1 602 416,60 грн - інфляційні нарахування, за період з 19.03.2014 року по 13.05.2015 року (а.с. 224 том 4).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Отже, за таких обставин суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних з 19.03.2014 року по 13.05.2015 року у розмірі 83 738,63 грн та інфляційні нарахування з 19.03.2014 року по 13.05.2015 року у розмірі 1 602 416,60 грн, оскільки відповідач не виконав умови кредитного договору то передбачена відповідна відповідальність за ст. 625 ЦК України.
Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли частково своє підтвердження, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором № 05/0В/1-2014 про надання кредиту у формі овердрафту («VIP-овердрафт») від 11 березня 2014 року у розмірі 83 738,63 грн 3% річних, інфляційні нарахування у розмірі 1 602 416,60 грн.
В частині оскарження апелянтом додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч.1,2 ст.2 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі, у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року, справа №285/5547/21.
Встановлено, що 13.05.2024 року представник відповідача Васюк М.М. подав заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн (а.с. 224-250 том 3).
У подані заяві представник відповідача зазначав, що під час судового засідання у суді першої інстанції 07.05.2024 року представник ОСОБА_1 попереджав суд, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат на правову допомогу складає 20 000 грн. Остаточний розмір витрат буде визначений з урахуванням вчинених процесуальних дій.
На підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги, ОСОБА_1 долучив до заяви: договір № 206 про надання правової допомоги від 06.02.2023 року; додаток № 1 від 06.02.2023 року до договору № 206 про надання правової допомоги від 06.02.2023 року; акт наданих послуг від 10.05.2024 року згідно договору № 206 про надання правової допомоги від 06.02.2023 року; звіт про обсяг наданих послуг від 10.05.2024 року.
Також зі змісту заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення, останній заявив клопотання про поновлення пропущеного строку, посилаючись зокрема на положення ст.ст. 123, 124 ЦПК України зазначав про те, що оскільки останній день для подачі заяви про ухвалення додаткового рішення припадає на 12.05.2024 року - вихідний день (неділя), то останнім днем цього строку є перший після, робочий день - 13.05.2024 року (понеділок). У зв`язку з цим просив визнати причини пропуску поважними та поновити ОСОБА_1 строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що якщо своєчасній подачі зазначених доказів перешкоджають поважні причини, сторона повинна повідомити суд про такі причини, обґрунтувати їх поважність та неможливість подати докази у визначений процесуальний строк, а також, до закінчення судових дебатів, зробити заяву про зобов`язання подати докази про понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Однак представник відповідача у своїй заяві про ухвалення додаткового рішення не обґрунтував поважність причин неподання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі.
Між тим, суд першої інстанції задовольняючи заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу не врахував висновків викладених Верховним Судом у постановах від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 та від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21, про те що доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів відповідач не подав.
Також, всупереч положенням статті 246 ЦПК України, представник відповідача у своїй заяві не навів суду жодних поважних причин щодо неможливості подання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Васюка М.М. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу слід залишити без задоволення.
Колегія суддів також враховує, що Верховний Суд ухвалюючи постанову від 19 листопада 2025 року у даній справі № 759/10456/15-ц скасував також додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, представник відповідача звертався з відзивом на апеляційну скаргу, який був зареєстрований в апеляційному суді 18 березня 2024 року (а.с. 43-56 том 4).
У відзиві на апеляційну скаргу було зазначено в тому числі про те, що відповідачем буде подано заяву про ухвалення додаткового рішення протягом 5 днів з моменту винесення рішення у даній справі (відповдіно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 40 000 грн. Остаточний розмір буде визначений з урахуванням всіх дій, які будуть вчиненні АО «ВР Партнерс» в рамках справи в суді апеляційної інстанції (а.с. 51 том 4).
Після ухвалення апеляційним судом постанови від 18 грудня 2024 року (а.с. 74-87 том 4), представником відповідача 21 грудня 2024 року через систему Електронний суд була подана заява про ухвалення додаткового рішення, яка була зареєстрована в апеляційному суді 23 грудня 2024 року за вх. № 158172 (а.с. 88-100 том 4).
До даної заяви долучено акт наданих послуг від 20 грудня 2024 року згідно договору № 206 про надання правової допомоги від 06.02.2023 року (а.с. 93 том 4), договір про надання правової допомоги № 206 від 06.02.2023 року (а.с. 94-96 том 4), додаток № 4 від 09.09.2024 року до договору № 206 про надання правової допомоги від 06.02.2023 року (а.с. 97 том 4), звіт про обсяг наданих послуг від 20.12.2024 року згідно договору № 206 про надання правової допомоги від 06.02.2023 року (а.с. 98 том 4).
З урахуванням вищевказаної правової позиції Верховного Суду у постановах від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 та від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21 та наведених процесуальних норм, колегія суддів апеляційного суду наголошує, що в разі неподання доказів понесення витрат на правничу допомогу у визначений законом строк, сторона має обґрунтувати, які поважні причини не дозволили їй подати такі докази до закінчення розгляду справи, чого в даному випадку зроблено не було.
У поданій до суду апеляційної інстанції заяві про ухвалення додаткового рішення представник відповідача не навів обґрунтування неможливості подання ним доказів у підтвердження витрат відповідача на правничу допомогу під час апеляційного розгляду до відзиву на апеляційну скаргу або до ухвалення апеляційним судом судового рішення у даній справі.
При цьому, не вбачає таких поважних причин і суд, оскільки жодних обставин, які б завадили стороні вчасно подати докази понесення судових витрат матеріали справи не містять.
В свою чергу вищевказане надає підстави апеляційному суду для відмови в задоволені заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат пов`язаних зі судовим збором, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат.
Як вбачається з апеляційної скарги представник ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» просив стягнути з відповідача судові витрати пов`язані зокрема зі сплатою судового збору, які позивач поніс у розмірі 5481 грн - сплата судового збору за подачу апеляційної скарги, 2684 грн -сплата судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10.10.2023 року щодо зупинення провадження у справі (а.с. 21 том 4).
Матеріалами справи дійсно підтверджено, що ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» сплатило судовий збір у зазначеному розмірі (а.с. 23 том 4, а.с. 143 том 3).
Крім того з матеріалів справи вбачається, що звертаючись з касаційною скаргою на постанову постанову Київського апеляційного суду від 18.12.2024 року та на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.05.2024 року, ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» скаржником сплачено судовий збір у розмірі 7308 грн (а.с. 139 том 4).
Тобто ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» сплатило судовий збір в загальному у розмірі 15 473 грн (5481+2684+7308).
Предметом позову є стягнення з відповідача стягнення заборгованості у розмірі 6 157 585,91 грн.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про обгрутнованість стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 1 686 155,23 гривень. Тому позовні вимоги задоволено на 27,38% (1 686 155,23 / 6 157 585,91 х 100).
За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 4236,50 гривні (15473 грн х 27,38%)
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року також слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Васюка М.М. про ухвалення додаткового рішення відмовити, у відповідності до ст. 376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Рябка Сергія Олександровича, який представляє інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» заборгованість за договором № 05/0В/1-2014 про надання кредиту у формі овердрафту («VIP-овердрафт») від 11 березня 2014 року 3% річних у розмірі 83 738,63 грн, інфляційні нарахування у розмірі 1 602 416,60 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Васюка Миколи Миколайовича про ухвалення додаткового рішення відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» судовий збір у розмірі 4236,50 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Реквізити сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», код ЄДРПОУ: 34615314, адреса: 04052, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 40 х.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Повний текст постанови складено «17» лютого 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко