КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
05 березня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/4453/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: представника відповідача - Отроди Т. Ю.
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_1 
на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Ільєвої Т. Г. 
від 06 жовтня 2025 року
у цивільній справі № 757/25229/25-ц Печерського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства внутрішніх справ України 
про відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
В травні 2025 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 802 800,00 грн. Обґрунтовуючи вимоги, зазначав, що рішенням Київського окружного адміністративного суду по справі №320/24061/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ про визнання протиправних дій та зобов`язання вчинити дії, був задоволений, визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ Україні щодо повернення без розгляду документів ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути документи ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги з прийняттям відповідного рішення у відповідності до вимог п. 9 Порядку №850, з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині цього рішення.
Таким чином, позивач стверджував, що неправомірними діями відповідача, останньому було завдано моральних страждань, які проявились у психологічному напруженні, розчаруванні та незручності, що виникли внаслідок порушення прав позивача, оскільки протягом двох років з 2023 по 2025, позивач не зміг своєчасно скористатися наданим державою правом інваліду другої групи отримати кошти на лікування та додаткові витрати.
З врахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просив стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 802 800,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.
В іншій частині вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, зокрема медичних висновків чи результатів експертних досліджень, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань. Звертає увагу на те, що обставини, встановлені рішеннями адміністративних судів, стосуються лише процедурних питань розгляду документів і не можуть автоматично свідчити про наявність складу цивільного правопорушення. Наголошує на відсутності причинного зв`язку між поверненням документів на доопрацювання та психологічним станом позивача, вказуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Апелянт посилається на постанову ОП КЦС ВС від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 щодо обов`язку позивача довести наявність моральної шкоди. Вказує, що виконання рішення суду залежало від надходження матеріалів від територіального органу, а тому бездіяльність самого Міністерства відсутня.
Апелянт-позивач вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним у частині визначення розміру моральної шкоди через його надмірну заниженість. Зазначає, що протягом трьох років перебував у стані постійного психологічного напруження та розчарування через протиправну бездіяльність Міністерства. Звертає увагу на те, що через неправомірне повернення документів був позбавлений можливості своєчасно отримати кошти на лікування, що погіршило його стан як особи з інвалідністю другої групи. Наголошує на тому, що судом не враховано характер та обсяг його душевних страждань, а також час та зусилля, необхідні для відновлення його прав у судовому порядку. Вважає, що сума у 5 000 грн не є справедливою сатисфакцією за три роки ігнорування його соціальних прав державою. Стверджує, що розмір компенсації має бути співмірним із глибиною його страждань та виступати стримуючим фактором для запобігання подібним порушенням з боку органів влади у майбутньому.
У відзиві на скаргу відповідача зазначає, що доводи Міністерства є неспроможними та суперечать фактичним обставинам справи. Зазначає, що преюдиційними рішеннями адміністративних судів уже встановлено факт протиправної бездіяльності відповідача, що згідно зі статтею 82 ЦПК України не потребує повторного доказування. Звертає увагу на те, що тривалий стан невизначеності щодо виплати одноразової грошової допомоги об`єктивно спричинив йому душевні страждання. Наголошує, що держава в особі Міністерства несе відповідальність за належне функціонування адміністративних процедур. Вважає, що скарга відповідача спрямована на ухилення від відповідальності за заподіяну шкоду.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив.
Від позивача надійшла заява, в якій він просить судове засідання провести у відсутність позивача, посилаючись при цьому на те, що він перебуває в лікарні на стаціонарному лікуванні.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Встановлено, що листом від 09.05.2023 № 27403/49-7271-2023 Департамент пенсійних питань та соціального забезпечення Міністерства внутрішніх справ України повідомив Ліквідаційну комісію ГУМВС України в Дніпропетровській області про те, що при огляді позивача медико-соціальною експертною комісією допущено порушення п. 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» відповідно до якого медико-соціальну експертизу колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. При проведенні медико-соціальної експертизи відносно позивача представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися. При цьому, поліклінікою ДУ «ТМО МВС України по Дніпропетровській області» позивач для проходження МСЕК не скеровувався.
Окрім того, зазначеним листом повідомлено, що відповідно до наданих матеріалів, при первинному огляді МСЕК, позивачу 14.01.2008 встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку з захворюванням пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ строком до 2011 року, при повторному огляді МСЕК, який проводився 11.11.2019, позивачу встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ безтерміново. Тобто, між первинним та останнім оглядом МСЕК пройшло понад два роки, що суперечить умовам п. 4 Порядку №8 50. Враховуючи, що повторне встановлення 2 групи інвалідності перевищує передбачений п. 4 Порядку граничний дворічний термін, для призначення позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до вищезазначеного Порядку законних підстав немає.
Позивач, не погодившись із вказаною відмовою у розгляді документів, звернувся за захистом своїх прав до адміністративного суду. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.09.2023 у справі № 320/24061/23, яке набрало законної сили 06.05.2025, визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення без розгляду документів ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги та зобов`язано відповідача повторно розглянути вказані матеріали.
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, яку він обґрунтовував тривалістю душевних страждань особи з інвалідністю та психологічним дискомфортом, спричиненим порушенням права на належну адміністративну процедуру. Позивач оцінив завдану шкоду у сумі 802 800 грн, що становить подвійний розмір очікуваної соціальної виплати.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що протиправність дій Міністерства щодо повернення без розгляду документів позивача встановлена рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.09.2023. Суд встановив, що така бездіяльність органу державної влади призвела до порушення прав позивача на своєчасний розгляд заяви про соціальну виплату. Встановивши наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та моральними стражданнями позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову. Суд врахував, що тривала відсутність рішення за заявою позивача спричинила останньому психологічне напруження та дискомфорт. Визначаючи розмір компенсації, суд виходив із засад розумності, справедливості та співмірності. Суд дійшов висновку, що стягнення 5 000 гривень є достатньою сумою для відновлення душевного стану потерпілого за встановлених обставин справи.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.
Відповідно до положень статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або посадової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів або осіб. Зазначені норми є спеціальними підставами відповідальності, які, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, встановлюють обов`язок держави компенсувати завдані збитки та моральні страждання без необхідності доведення вини заподіювача. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.03.2025 у справі № 300/2457/19, право на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями чи бездіяльністю органів державної влади, закріплене у статті 56 Конституції України, є нормою прямої дії, що гарантує особі ефективний захист від свавілля суб`єктів владних повноважень.
Для застосування вказаних норм матеріального права необхідною є наявність трьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, наявності шкоди та прямого причинного зв`язку між ними. У даній справі факт протиправної бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо нерозгляду документів позивача про призначення одноразової грошової допомоги встановлений рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2023 року, що в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення та не потребує повторного доказування. Така бездіяльність органу влади, яка полягала у нехтуванні законодавчо визначеною процедурою та поверненні матеріалів без прийняття рішення по суті, свідчить про порушення принципу належного врядування. Верховний Суд у постанові від 28.07.2025 у справі № 755/2125/23 наголосив, що психологічне напруження, розчарування та незручності, які виникають у особи внаслідок порушення державним органом її прав, самі по собі є достатньою підставою для констатації завдання моральної шкоди.
Аналізуючи характер завданих позивачу страждань, колегія суддів враховує, що у справах, пов`язаних із реалізацією прав на соціальний захист, особливо коли мова йде про осіб з інвалідністю, тривала бездіяльність держави об`єктивно спричиняє потерпілому стан правової невпевненості та душевного дискомфорту. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, моральна шкода полягає у негативних психічних станах людини, викликаних протиправною поведінкою щодо неї, а її розмір має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи. Встановлений судом першої інстанції причинно-наслідковий зв`язок між неправомірною відмовою у розгляді документів та моральними втратами позивача підтверджується тим, що саме тривале ігнорування Міністерством своїх обов`язків стало єдиним джерелом негативних емоцій та вимушених змін у життєвому ритмі позивача.
При визначенні розміру компенсації суд першої інстанції вірно застосував критерії розумності, справедливості та співмірності, що узгоджується з положеннями статті 23 ЦК України. Верховний Суд неодноразово вказував, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути адекватним завданим стражданням, але не повинен призводити до безпідставного збагачення потерпілого (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 28.07.2025 у справі № 755/2125/23).
У зв`язку з цим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача щодо недостатності розміру компенсації та необхідності стягнення 802 800 грн. Правова природа компенсації моральної шкоди виключає можливість її розрахунку шляхом арифметичного подвоєння суми очікуваної соціальної виплати, оскільки така шкода за своєю суттю є нематеріальною, а її відшкодування не може бути засобом безпідставного збагачення особи (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17).
Відповідно до статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань та з урахуванням вимог розумності. Колегія враховує, що за результатами повторного розгляду документів на виконання рішення адміністративного суду позивачу було призначено одноразову грошову допомогу у липні 2025 року, тобто його право на отримання виплати було фактично реалізовано.
За таких обставин, стягнута судом сума у 5 000 гривень є пропорційною встановленому порушенню процедурного права позивача на належну адміністративну процедуру. Такий висновок відповідає практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою визнання самого факту порушення права у судовому рішенні часто становить достатню справедливу сатисфакцію для потерпілої особи.
Щодо аргументів апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України про відсутність вини та доказів шкоди, колегія суддів зазначає, що за деліктними зобов`язаннями держави вина не є обов`язковою умовою відповідальності, право на відшкодування шкоди за статтею 56 Конституції України є нормою прямої дії, а встановлена протиправна бездіяльність щодо нерозгляду документів по суті є достатньою підставою для констатації порушення особистих немайнових прав особи (що узгоджується із висновками Верховний Суд у постанові від 19.03.2025 у справі № 300/2457/19).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 09 березня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов