ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/24524/25
Провадження № 11-кп/820/183/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:
головуючої – судді     ОСОБА_1 ,
суддів       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря с/з     ОСОБА_4 ,
прокурора       ОСОБА_5 ,
законного представника потерпілої   ОСОБА_6 ,
обвинуваченого       ОСОБА_7 
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження №12025243000002157, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 липня 2025 року, за обвинуваченням  ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286-1, ч.1 ст.382 КК України, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2025 року, 

в с т а н о в и л а:

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 08 грудня 2025 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого, 
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років.
За ч.1 ст.382 КК України ОСОБА_7 виправдано у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 залишено у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло – будинок АДРЕСА_1 в період часу з 22 години 00 хвилин до 6 години 00 хвилин наступного дня, зобов`язавши його прибувати до суду за кожного вимогою та з покладенням на нього наступних обов`язків:
- не відлучатись з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; 
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Початок строку відбуття ОСОБА_7 покарання ухвалено рахувати з моменту його затримання на виконання цього вироку суду.
У строк відбуття ОСОБА_7 покарання зараховано:
- строк його попереднього ув`язнення з 08.07.2025 по 09.07.2025 включно, із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі;
- строк, протягом якого відносно нього було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, а саме з 11.07.2025 по 5.09.2025 включно із розрахунку 3 дні цілодобового домашнього арешту за 1 день позбавлення волі. 
Цивільний позов прокурора задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь:
- Національної служби здоров`я України 65884 гривень 61 копійку витрат, понесених на лікування потерпілої ОСОБА_8 в дохід Державного бюджету України;
- Хмельницької міської ради 749 гривень 40 копійок витрат, понесених на лікування потерпілої ОСОБА_8 в дохід бюджету Хмельницької міської територіальної громади.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 5794 гривень 10 копійок документально підтверджених витрат на залучення експертів. 
Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

За вироком суду, в порушення вимог п.п. 2.1 (а), 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року, згідно яких:
п.2.1 «водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії», 
п.2.9 (а) «водієві забороняється керувати транспортним засобом в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», ОСОБА_7 , являючись особою, яка не має права керування транспортними засобами та особою, позбавленою права керування транспортними засобами, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 8.07.2025 біля 3 години 50 хвилин керував належним ОСОБА_9 транспортним засобом «ВАЗ 21063» державний номерний знак НОМЕР_1 , на передньому пасажирському сидінні якого перебували двоє неповнолітніх пасажирів: ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .
Рухаючись по заокругленій ділянці автодороги О231713 зі швидкістю не менше 113.1…124,9 км/год., на якій, у відповідності до п.12.6 (ґ) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року, дозволяється рух зі швидкістю не більше 90 км/год., в напрямку від с. Шпичинці до с. Стуфченці Хмельницького району, ОСОБА_7 , в порушення вимог п.п. 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року, згідно яких:
-п. 2.3 (б) «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним в дорозі», 
-п. 12.1 «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен врахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», -
не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, не вибрав в межах установленої безпечну швидкість руху, допустив виїзд керованого ним транспортного засобу на праве ґрунтове узбіччя, де застосував гальмування, в результаті чого втратив можливість контролювати напрямок і траєкторію руху даного транспортного засобу, допустив його виїзд на зустрічну смугу руху, а в подальшому – на ліве ґрунтове узбіччя та перекидання транспортного засобу у кювет. 
Внаслідок цього пасажир ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми грудної клітини та живота, перелому S1-2 крижової кістки тазу справа з переходом на отвори крижової кістки, перелому верхньої і нижньої гілок правої лобкової кістки тазу із зміщенням між уламками, розходження лобкового симфізу, множинних саден шкіри голови, тулуба, кінцівок, які у своїй сукупності відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я (більше 21 доби). 
Допущені ОСОБА_7 порушення правил безпеки дорожнього руху, що передбачені п.п. 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, знаходяться у прямому причинному зв`язку з наслідками, що стались, а саме заподіяння середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 . 
Тобто ОСОБА_11 підлягає кримінальній відповідальності за ч. 1 ст.286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середнього ступеню тяжкості тілесне ушкодження.
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що, достовірно знаючи про наявність постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.09.2024, яка 01.10.2024 набрала законної сили, якою його визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу, маючи реальну можливість її виконати, він – ОСОБА_7 , в порушення вимог ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичним особами та їх об`єднаннями на всій території України, підриваючи авторитет правосуддя України, діючи умисно, з метою невиконання цієї постанови в частині позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість її виконати, умисно ухилився від виконання цієї постанови суду та, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 8.07.2025 біля 3 години 50 хвилин керував транспортним засобом «ВАЗ 21063» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі О231713 поблизу с. Шпичинці Хмельницького району. 
Тобто, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, - умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_12 за ч.1 ст.382 КК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, своє рішення мотивував тим, що саме формулювання обвинувачення ОСОБА_7 в обвинувальному акті викладено як «вчинене з метою невиконання умисне ухилення від виконання постанови суду, що набрала законної сили в частині позбавлення права керування транспортними засобами». Такого складу кримінального правопорушення ч.1 ст.382 КК України не містить, а за ухилення від відбування того чи іншого покарання чи адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, законодавець окремо передбачив кримінальну відповідальність (ст.ст.389, 389-1, 389-2, 390 КК України). 

Прокурор, не оспорюючи доведеність винуватості обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.286-1 КК України, просить вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.12.2025 року стосовно ОСОБА_7 в частині виправдання обвинуваченого за ч.1 ст.382 КК України скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Ухвалити новий вирок, яким  ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік;
- за ч.1 ст.286-1 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.
Вказує, що суд першої інстанції, незважаючи на безпосереднє дослідження доказів, їх не врахував, дійшовши помилкового висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.
Зазначає, що ОСОБА_7 є особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами строком на п`ять років відповідно до постанови Хмельницького міськрайонного суду від 19.09.2024 року, яка набрала законної сили, тобто судом на нього покладено обов`язок утриматись від таких дій протягом визначеного судом строку.
Таким чином, позбавлення спеціального права, зокрема права керування транспортними засобами, одночасно припиняє реалізацію вказаного права особою, до якої застосовано цей вид адміністративного стягнення.
Водночас обвинувачений ОСОБА_7 , будучи обізнаним про наявність відносно нього постанови Хмельницького міськрайонного суду від 19.09.2024 року по справі № 686/25277/24, якою його позбавлено права керування транспортними засобами, всупереч судовому рішенню, ігноруючи його заборони, маючи реальну можливість його виконати, 08.07.2025 року керував транспортним засобом та вчинив дорожньо-транспортну пригоду, що свідчить про умисне ухилення останнього від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення та підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.382 КК України.
Судом першої інстанції надано оцінку обставинам у даному кримінальному провадженні, яка по суті стосувалася не тих самих фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення, а невиконання заборони керування транспортними засобами ОСОБА_7 , до якого застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, його ухилення від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення та підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.382 КК України.
Такими чином, у даному кримінальному провадженні зібрані докази свідчать про умисне невиконання судового рішення ОСОБА_7 .
Вищенаведені доводи повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2023 року в справі №464/4690/20, а також у постанові Верховного Суду від 27.02.2023 року в справі № 450/205/19.
Незважаючи на викладене, місцевим судом вказані обставини до уваги не взяті, у зв`язку з чим зроблений помилковий висновок про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, тобто судом допущено невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що, відповідно п.2 ч.1 ст.409, ст.411 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту оскаржуваного судового рішення з коротким викладом доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, пояснення прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги з підстав наведених у ній, думку обвинуваченого та законного представника потерпілої про законність та обґрунтованість вироку суду, повторно частково дослідивши матеріали кримінального провадження, допитавши обвинуваченого та перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оскільки доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого  ОСОБА_7 за ч.1 ст.286-1 КК України, а також вид і розмір призначеного покарання за даним кримінальним правопорушенням в апеляційній скарзі не оспорюються, тому вирок в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність в частині виправдання ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, колегія суддів вважає їх такими, які заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так місцевий суд, виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу інкримінованого кримінального правопорушення, мотивував своє рішення тим, що адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке було накладено на ОСОБА_7 постановою Хмельницького міськрайонного суду від 19.09.2024 року виконується відповідно до положень ст.ст.317, 317-1 КУпАП, порядок якого не передбачає заборони особі (правопорушнику) керувати транспортними засобами протягом строку такого позбавлення, а тому не тягне за собою настання кримінальної відповідальності, а може свідчити лише про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.126 КУпАП.
З такими висновками колегія суддів погодитися не може, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та не враховують правової природи адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яка передбачає обов`язок особи утримуватися від керування транспортними засобами протягом визначеного судом строку.
Зокрема, відповідно до сталої практики Верховного суду щодо складу злочину, пов`язаного з невиконанням судового рішення (у контексті ст.382 КК України), яка міститься у справах №642/9393/15-к, №642/9393/15-к, №701/340/17, №746/448/21 обов`язковою умовою настання відповідальності за невиконання судового рішення є наявність у цьому рішенні вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок за рішенням суду.
Залежно від характеру такої вимоги невиконання судового рішення може проявлятися у бездіяльності зобов`язаної особи щодо здійснення передбачених законом або визначених судом заходів, спрямованих на виконання цього рішення, або ж у вчиненні дій, які прямо заборонені у самому судовому рішенні. Стосовно ж відповідного обов`язкового припису, який міститься у судовому рішенні, то він може вимагати як певної одноразової дії, так і багаторазового виконання чи тривалого у часі утримання від вчинення певних дій.

Колегія суддів зазначає, що позбавлення права керування транспортними засобами означає припинення юридично дозволеної діяльності з керування транспортними засобами, а відтак встановлює для особи обов`язок утриматися від такої діяльності, невиконання якого може розцінюватися як невиконання судового рішення.
Право на керування транспортними засобами в Україні нерозривно пов`язане з юридичними обов`язками, зокрема водій зобов`язаний мати при собі посвідчення відповідної категорії, реєстраційний документ, дотримуватися ПДР та нести відповідальність за їх порушення, тощо. 
Позбавлення ж цього права, встановлене відповідним судовим рішенням, означає запровадження юридичної заборони на його реалізацію, що покладає на особу додатковий обов`язок утримуватися від керування транспортними засобами.
Місцевим судом не враховано того, що в постанові суду, яка набрала законної сили, фактично містилася вимога забороняючого характеру (не керувати транспортним засобом в межах відведеного строку, тобто утриматися від вчинення відповідних дій), яка адресована конкретному суб`єкту – правопорушнику ОСОБА_7 . Така вимога була належним чином доведена до відома обвинуваченого, що підтверджується матеріалами справи та визнається самим обвинуваченим. 
Незважаючи на це, обвинувачений продовжив керувати транспортним засобом, чим порушив встановлену судом заборону.
Таким чином, у його діях наявні ознаки об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України, що свідчить про безпідставність висновків місцевого суду щодо відсутності складу злочину.
При цьому його дії вчинені з прямим умислом, оскільки обвинувачений усвідомлював наявність судового рішення, зміст покладеного на нього обов`язку утриматися від керування транспортними засобами, передбачав суспільно небезпечний характер свого діяння та бажав діяти всупереч вимогам суду.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно ототожнив процедуру виконання постанови суду (процедурні дії, передбачені ст.ст. 317, 317-1 КУпАП, зокрема обов`язок здати посвідчення водія) зі змістом призначеного адміністративного стягнення — позбавленням права керування транспортними засобами як юридичною забороною.
Таке позбавлення права, як вже зазначалося вище, є самостійною забороняючою вимогою судового рішення, яка підлягає безумовному виконанню і полягає в обов`язку особи утриматися від керування транспортними засобами протягом визначеного строку, незалежно від вчинення чи не вчинення дій, спрямованих на реалізацію порядку виконання такого рішення.

Суд першої інстанції акцентував увагу на правовій позиції об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладеній у постанові від 04.09.2023 року (справа №702/301/20), щодо поняття покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. З цього приводу судова колегія зазначає наступне.
Дійсно у згаданому рішенні об`єднана палата визначила правову природу покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Однак таке покарання не обмежується лише вилученням посвідчення водія, як помилково вважає місцевий суд в оскаржуваному судовому рішенні, а передбачає й безпосередню заборону керування транспортними засобами протягом визначеного судом строку, про що саме наголошувала об`єднана палата у наведеному рішенні. 

Використання органом досудового розслідування у формулюванні обвинувачення за ч.1 ст.382 КК України словосполучення “вчинене з метою невиконання, умисне ухилення від виконання постанови суду” дійсно є дещо некоректним та внутрішньо суперечливим трактуванням обвинувачення, однак, на переконання судової колегії, таке формулювання не призвело у даному провадженні до нерозуміння обвинуваченим ОСОБА_7 суті пред`явленого йому обвинувачення та не порушило його права на захист.
Формальні недоліки формулювання обвинувачення самі по собі не є підставою для скасування судового рішення, якщо з його змісту вбачається, що обвинувачений був належним чином поінформований про характер і суть інкримінованого йому діяння та мав реальну можливість реалізувати своє право на захист.
Так, відповідно до фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, викладених у обвинувальному акті, обвинуваченому ставиться у вину умисне невиконання постанови Хмельницького міськрайонного суду від 19.09.2024 року, а саме керування 08.07.2025 року близько 03.50 години транспортним засобом, будучи позбавленим такого права. 
Фактичні обставини кримінального провадження були обвинуваченому зрозумілими, що підтверджується його процесуальною поведінкою під час судового розгляду, зокрема відсутністю заперечень щодо суті пред`явленого обвинувачення.
Крім того, зазначена в обвинувальному акті кваліфікація дій обвинуваченого повністю відповідає ознакам диспозиції ч.1 ст.382 КК України (умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили). 

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду, викладені у вироку, в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і така невідповідність істотно вплинула на правильність вирішення питання про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Допущені порушення є підставою для часткового скасування вироку та ухвалення нового вироку з підстав, передбачених ст.ст.407 ч.1 п.3, 409 ч.1 п.2,4, 411, ст.413, 420 КПК України.

Дослідивши повторно частково докази під час апеляційного розгляду, допитавши обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційний суд встановив наступні фактичні обставини кримінального провадження, які визнав доведеними. 

ОСОБА_7 , достовірно знаючи про наявність постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.09.2024, яка 01.10.2024 набрала законної сили, якою його визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу, маючи реальну можливість її виконати, в порушення вимог ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичним особами та їх об`єднаннями на всій території України, підриваючи авторитет правосуддя України, умисно не виконав постанову суду, що набрала законної сили, в частині позбавлення права керування транспортними засобами та, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 08 липня 2025 року біля 3 години 50 хвилин керував транспортним засобом «ВАЗ 21063», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі О231713 поблизу с.Шпичинці Хмельницького району. 

Вказане діяння ОСОБА_11 колегія суддів кваліфікує за ч.1 ст.382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Допитаний в ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_11 , вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю та надав показання про те, що йому було відомо, що його позбавлено права керування транспортними засобами постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.09.2024 строком на 5 років. Копію цієї постанови йому вручили і він знав, що вона набрала законної сили.
При цьому обвинувачений повідомив, що чітко усвідомлював те, що зазначеним рішенням йому заборонено керувати транспортними засобами, розумів протиправність своєї поведінки, однак свідомо ігнорував установлену заборону.
Незважаючи на ці обставини, він у вказану ніч після вживання алкогольних напоїв («Єгермайстер» та «Рево») сів за кермо транспортного засобу «ВАЗ 21063», державний номерний знак НОМЕР_1 , і повіз своїх знайомих на ставок купатись. Після цього він, керуючи цим транспортним засобом, на передньому пасажирському сидінні якого перебували ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , рухався по автодорозі в напрямку від с. Шпичинці до с. Стуфченці. Під час руху він не вибрав безпечної швидкості руху, у зазначеному місці (на заокругленій ділянці дороги) не впорався з керуванням, допустив виїзд транспортного засобу на ґрунтове узбіччя, після чого останній перекинувся. В результаті вказаних дій пасажир ОСОБА_8 отримала середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

Окрім визнавальних показань обвинуваченого ОСОБА_7 , його вина також підтверджується наступними доказами, безпосередньо дослідженими апеляційним судом. 
Відповідно до відомостей, отриманих в порядку в порядку ст.93 КПК України від ТСЦ МВС №6841 (на правах відділу, м. Хмельницький) регіонального сервісного центру ГСЦМВС в Хмельницькій, Тернопільській та Чернівецькій областях, відсутня інформація щодо видачі посвідчення водія гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з постановою Хмельницького міськрайонного суду від 19.09.2024 року (справа № 686/25277/24/, провадження № 3/686/8173/24) ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу. Вказана постанова набрала законної сили та її копія 18.12.2024 року вручена ОСОБА_7 працівниками ВнП № 1 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області.

Наведені вище докази отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки вчинення кримінального правопорушення) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак, в силу положень ст.ст.84, 85, 86 КПК України, є належними, допустимими, достовірними та у своїй сукупності доводять винуватість  ОСОБА_7  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, поза розумним сумнівом.
При цьому, колегія суддів враховує, що стандарт доведення поза розумним сумнівом, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 331/2686/16-к, означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Розглянувши справу в межах висунутого обвинувачення, оцінивши кожний досліджений та перевірений у судовому засіданні доказ за своїм внутрішнім переконанням з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд вважає доведеною поза розумним сумнівом вину ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання за обвинуваченням, яке знайшло своє підтвердження в апеляційному суді, колегія суддів враховує ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, характеристику обвинуваченого та обставини, передбачені вимогами ст.ст.66, 67 КК України.

Так, ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 злочину полягає у повному ігноруванні обвинуваченим судового рішення, що набрало законної сили, яке обмежувало його у здійсненні певної діяльності (керування транспортними засобами).
Такі дії обвинуваченого свідчать не тільки про умисне нехтування вимогами закону та обов`язковістю виконання судових рішень, але й про зневажливе ставлення до авторитету судової влади, що підриває принцип верховенства права та засади правопорядку в державі. Крім того, ігнорування встановленого судом обмеження створює потенційну небезпеку для безпеки дорожнього руху та життя і здоров`я інших осіб, що додатково підвищує ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення.
У цьому контексті колегія суддів звертає особливу увагу на те, що довіра до органів державної влади, а також до її авторитету займає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві. Саме обов`язковість виконання судових рішень є однією з ключових гарантій забезпечення принципу верховенства права та ефективного функціонування правової держави. Ігнорування ж таких рішень підриває суспільну довіру до правосуддя та дискредитує діяльність судових органів. 
З огляду на викладене, поведінка обвинуваченого свідчить про свідоме протиставлення себе вимогам закону та встановленому правопорядку, що обґрунтовано зумовлює висновок про підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 упродовж року неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху і знову скоїв, на цей раз уже кримінальне правопорушення, у цій же сфері, проявивши при цьому зухвале відношення до встановлених у суспільстві правил і норм поведінки. 

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, відповідно до положень ст.66 КК України, судова колегія визнає щире каяття та визнання вини у скоєному. 
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, визначених у ст.67 КК України, не встановлено. 

Обвинувачений ОСОБА_7 на час ухвалення вироку не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, є молодою людиною, з середньою освітою, раніше не судимий.
За висновком органу пробації ОСОБА_7 не становить високий ризик небезпеки для суспільства, рівень повторного вчинення ним кримінального правопорушення є середнім.
В матеріалах провадження відсутні відомості щодо захворювань обвинуваченого, які є несумісними із можливістю відбування покарання, зокрема, у виді позбавлення волі.

Як на час вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, так і на час ухвалення вироку, санкція ч.1 ст.382 КК України залишалась незмінною і передбачала альтернативні покарання у виді штрафу від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років.
У поданій апеляційній скарзі прокурор просить призначити обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі строком на 1 рік та остаточно визначити таке покарання за сукупністю злочинів із застосуванням принципу часткового складання призначених покарань. 
Виходячи із засад призначення та індивідуалізації покарання, зважаючи на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та об`єкт посягання, суд вважає, що для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень недостатнім буде покарання у виді штрафу, а тому погоджується із доводами прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі в мінімальних межах, визначених в санкції статті. 
У той же час, враховуючи особу обвинуваченого, наявність двох пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, позитивну характеристику та молодий вік обвинуваченого ОСОБА_7 , висновок органу пробації про середній рівень ризику вчинення обвинуваченим нового злочину, позицію потерпілої, колегія суддів приходить до висновку, що остаточне покарання за сукупністю вчинених злочинів не може бути призначене із врахуванням принципу часткового складання покарань, так як буде очевидно несправедливим через надмірну суворість. 
При цьому судова колегія враховує, що вимога прокурора, викладена в апеляційній скарзі, про застосування принципу часткового складання покарань при визначенні остаточного покарання ОСОБА_7 за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень, не містить жодного обґрунтування. Незважаючи на те, що саме на прокурора процесуальним законом покладено обов`язок довести перед судом неможливість призначення менш суворого покарання.
Судова колегія, з урахуванням принципів справедливості покарання, вважає за можливе у даному провадженні при призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 застосувати найбільш м`який принцип його визначення, а саме принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Таке покарання, на думку суду, буде справедливим, необхідним і достатнім, зможе забезпечити досягнення передбаченої законом мети, справити достатній виправний вплив на обвинуваченого та стримати його від можливого вчинення нових кримінальних правопорушень в майбутньому. 
Застосування до ОСОБА_7 положень статей 69, 75 КК України, а саме призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та звільнення від відбування покарання з випробовуванням не є можливим з огляду на обставини та характер вчиненого ним протиправного діяння, аналіз якому судова колегія надала вище. 
Згідно з ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Відповідно до ч.7 ст.72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення – три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
З урахуванням того, що у даному провадженні наявне попереднє ув`язнення обвинуваченого, тому останнє підлягає зарахуванню в строк відбутого покарання ОСОБА_7 з розрахунку, визначеному у ст.72 КК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 409, 411, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів, 

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково. 
Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 08 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та виправдання обвинуваченого за ч.1 ст.382 КК України скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст.286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років. 
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років. 
Строк відбування основного покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши відповідно до ч.5 ст.72 КК України в строк призначеного покарання у виді позбавлення волі, термін його попереднього ув`язнення з 08.07.2025 по 09.07.2025 включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, а також строк цілодобового домашнього арешту з 11.07.2025 по 05.09.2025 включно, із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі. 
Строк додаткового покарання у виді позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами, обчислювати з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. 
Учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні, направити копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3