ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
20 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 635/5801/25
провадження № 22-ц/818/1506/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П., 
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги надання електричної енергії, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2025 року, постановлене під головуванням судді Бобко Т.В.,-
в с т а н о в и в:
У липні 2025 року ПАТ «Харківенергозбут» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просило стягнути з відповідача – ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електричну енергію за період з лютого 2023 року по червень 2025 року – у розмірі 61807,13 гривень та судовий збір у розмірі 2422,40 гривень. 

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Харківенергозбут» заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2025 року , у розмірі 39217,68 грн. та судовий збір в розмірі 1537,01 грн.

В задоволенні позову в іншій частині – відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Харківенергозбут» просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 боргу у сумі 22 589,45, за період з 01.02.2023 по 01.04.2024 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Харківенергозбут» суму боргу, у розмірі 22 589,45 грн. за період з 01.02.2023 по 01.04.2024, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог, представник позивача посилається неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права. Вважає, що таким рішенням порушено принцип справедливості та реального захисту прав постачальника, оскільки відповідач є спадкоємцем житлового будинку і фактичним користувачем електроенергії, а тому, відповідно до ст.ст. 1218,1220,1268 ЦК України, до нього, як до спадкодавця, переходять усі права та обов`язки, які не припинилися, у зв`язку зі смертю спадкодавця. ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , постійно проживав у цьому будинку та прийняв спадщину і користувався ним, а тому, з моменту відкриття спадщини, він набув право володіння та користування майном, а отже, обов`язок належним чином сплачувати за утримання та споживання комунальних послуг, пов`язаних з цим майном. Вважає, що суд необґрунтовано зазначив про відсутність у справі законного представника відповідача в період, коли він був неповнолітнім, оскільки позивач практично не можу бути покладений обов`язком самостійно встановлювати та залучати піклувальника або опікуна неповнолітньої особи, оскільки закріплення такої вимоги на позивача, створювало б надмірні формальні перешкоди для реалізації прав кредитора та призводило б до уникнення віл відповідальності через процедури, не пов`язані з фактом користування послугами вважає, що факт фактичного користування енергією є самостійною підставою для вимоги оплати, а постачальник, дійсно, не зобов`язаний проводити розслідування щодо статусу законних представників. В даному випадку, на думу позивача, після набуття особою цивільної дієздатності, постачальник має право звернутися до суду щодо стягнення з відповідача суми, нарахованої за період, коли він фактично користувався послугами як неповнолітній, посилаючись на ст.1212 ЦКУ та загальні положення про зобов`язання підстави виникнення обов`язку сплатити за надане благо, а тому вважає, що правомірно вимагати від ОСОБА_1 , як повнолітнього після 29.03.2024, відшкодування вартості електроенергії, отриманої ним у попередній період, оскільки він фактично набув майнову вигоду. При цьому, як зазначає позивач, відсутність або не встановлення опікуна/законного представника на етапі виникнення боргу, не може служити підставою до повного звільнення відповідача від обов`язку компенсувати фактично отримані послуги, оскільки відсутність опікуна/законного представника у справі не звільняє від обов`язку оплатити фактично спожиті послуги, оскільки навіть якщо відповідач на момент споживання електроенергії був неповнолітнім, після досягнення повноліття, 29 березня 2024 року, він несе цивільну відповідальність за невиконання цього обов`язку, оскільки фактично отримав вигоду у вигляді електричної енергії.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, надаються послуги з електропостачання за адресою: АДРЕСА_1 .
Власником житлового будинку, за вказаною адресою, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, – є ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчать відомості з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, який надано Харківською районною державною нотаріальною конторою Харківської області.(а.с.15,16)
Як встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за зазначеною адресою, та є споживачем послуг з електропостачання за цією адресою. Проте, відомостей про факт оформлення відповідачем спадкових прав на вказаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.
За зазначеною адресою відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 для проведення оплати за спожиту електричну енергію в ПАТ «Харківенергозбут, за яким, за період з 01 лютого 2023 року по 01 червня 2025 року, відповідно до показів засобу комерційного обліку 053766, зафіксована заборгованість за використану електричну енергію в сумі 61807,13 гривень, яка на цей час не оплачена.
Відповідно до платіжної інструкції № 1988214395821 від 31 липня 2025 року про проведення оплати за спожиту електроенергію за особовим рахунком, ОСОБА_1 було здійснено оплату за спожиту електричну енергію на загальну суму 1500,00 гривень, що свідчить про акцептування типового договору на постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги.
Згідно розрахунку заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 31.05.2021 по 30.06.2024 року, виникла заборгованість за електричну енергію у розмірі 63307,13 грн. (а.с.12)
Враховуючи часткову оплату відповідачем ОСОБА_1  31 липня 2025 року, за спожиту електроенергію за даним особовим рахунком, на загальну суму 1500,00 грн., сума заборгованості за вищевказаною адресою за особовим рахунком № НОМЕР_1 , за період з лютого 2023 року по червень 2025 року, складає 61807,13 грн.
Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Харківенергозбут» заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 39217 грн. 68 коп. за період з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2025 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, будучи споживачем, хоча і не оформив право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті власника ОСОБА_2 , проте, є споживачем послуг електричної енергії за зазначеною адресою в розумінні положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки постійно проживає, зареєстрований за зазначеною адресою та користується електричної енергією, що підтверджується, в тому числі, і підписом відповідача в акті зняття показів розрахункового засобу комерційного обліку електричної енергії за зазначеною адресою від 07.07.2025.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 01 лютого 2023 року по 01 квітня 2024 року, з огляду на те, що позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 , який на момент виникнення заборгованості (у період з 01 лютого 2023 року по 01 квітня 2024 року) був неповнолітнім, та не залучив до участі у справі його законного представника. А отже, ОСОБА_1 , будучи неповнолітнім та перебуваючи на утриманні батьків або опікунів, не міг нести відповідальність зі сплати заборгованості за надані комунальні послуги за період 01 лютого 2023 року по 01 квітня 2024 року, а його грошові зобов`язання повинні були виконуватися його батьками або опікунами до набуття ним цивільної дієздатності в повному обсязі.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. 
Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Частиною другою статті дванадцятої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Вказані послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо, чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Частиною першою ст. 543 Цивільного Кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників), кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (далі - договір), є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам (далі - споживач) постачальником універсальних послуг (далі - постачальник) та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання споживача до цього договору.
Постановою НКРЕКП від 26 жовтня 2018 року № 1268 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо передачі даних побутових та малих не побутових споживачів постачальнику електричної енергії, на якого відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» покладається виконання функції універсальної-послуги на закріпленій території» передбачено, що на території Харківської області таким постачальником визначено ПрАТ «Харківенергозбут».
Згідно з пунктом 4.1. Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі ПРРЕЕ), розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на роздрібному ринку, між учасниками цього ринку здійснюються у грошовій формі відповідно до укладених договорів.
У відповідності з пунктом 4.7. ПРРЕЕ, оплата електричної енергії здійснюється побутовим споживачем виходячи з умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг і може, зокрема, бути у формі оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку.
Згідно з пунктом 4.8. ПРРЕЕ форма та порядок оплати, терміни (строки) здійснення попередньої оплати, планових платежів та остаточного розрахунку зазначаються у договорі між електропостачальником та споживачем про постачання електричної енергії споживачу (комерційній пропозиції до договору).
Абзацом 5 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.
У відповідності до пункту 13 Перехідних положень вказаного закону, передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам.
За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг.
Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
У частині 2 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1  (а.с.16), власником якого, є ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . 
ОСОБА_1 є споживачем послуг електричної енергії за зазначеною адресою, в розумінні положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки постійно проживає та зареєстрований за зазначеною адресою, користується електричної енергією. Зазначене також підтверджується підписом відповідача в акті зняття показів розрахункового засобу комерційного обліку електричної енергії за зазначеною адресою від 07.07.20205.
З 01 січня 2019 року за вищевказаною адресою надавалися послуги з постачання електричної енергії, за публічним договором про постачання електричної енергії, постачальником універсальної послуги та здійснювались оплати за надавані житлово-комунальні послуги, що свідчить про те, що між сторонами наявні фактичні договірні відносини.
За період з 01 лютого 2023 року по 01 червня 2025 року за вказаною адресою, проведено нарахування за спожиту електричну енергію у розмірі 63307,13 гривень, які споживачем не сплачені, у зв`язку з чим, станом на 01 червня 2025 року утворилася заборгованість за електричну енергію у сумі 63307,13 гривень.
З урахуванням здійсненої ОСОБА_1 оплати за спожиту електричну енергію, відповідно до платіжної інструкції № 1988214395821 від 31 липня 2025 року, сума заборгованості за спожиту електроенергію складає 61807,13 грн. 
Як вбачається з позовної заяви, позивачем пред`явлено позов про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з ОСОБА_1 , за період з 01 лютого 2023 року по 01 червня 2025 року.
Як встановлено судом, на момент виникнення заборгованості, у період з 01 лютого 2023 року по 01 квітня 2024 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був неповнолітнім (а.с.30-31)
Станом на час звернення до суду відповідач досяг повноліття.
Відповідно до ст. 24, 30, 34 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).
Відповідно до ст. 47, 59 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.
Згідно з п. 99.2 ст. 99 Податкового Кодексу України, грошові зобов`язання малолітніх/неповнолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), опікунами (піклувальниками) до набуття малолітніми/неповнолітніми особами цивільної дієздатності в повному обсязі.
Відповідно до пунктів 4.2, 4.7 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. №34/166/131/88, опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх. Опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , будучи неповнолітнім та перебуваючи на утриманні батьків або опікунів, не міг нести відповідальність зі сплати заборгованості за надані комунальні послуги за період 01 лютого 2023 року по 01 квітня 2024 року, а його грошові зобов`язання повинні були виконуватися його батьками або опікунами, до набуття ним цивільної дієздатності в повному обсязі.
У період з 01 лютого 2023 року ОСОБА_1 був неповнолітнім та не мав повної дієздатності, проте з 01 квітня 2024 року набув повної дієздатності, внаслідок чого, суд обґрунтовано стягнув з нього заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 39217,68 гривень, за період з 01 квітня 2024 року по 01 червня 2025 року.
Відповідно до ст. 34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).
Відповідно до ст. 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
Згідно зі ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. При цьому цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у день її смерті, ч. 4 ст. 25 ЦК України.
З ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досяг повноліття та набув повної цивільної дієздатності. А тому, після досягнення ним повноліття, підстав для пред`явлення позову до його законного представника, не вбачається.
Тому висновок суду першої інстанції про пред`явлення позову до неналежного відповідача, є помилковим. 
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що ОСОБА_1 є власником будинку, в якому надаються послуги позивачем, а тому, підстав вважати, що саме він має відповідати за надання послуг до періоду досягнення ним повноліття, не вбачається.
Сам факт відкриття спадкової справи після смерті батька ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , не свідчить, що спадкова справа відкрита саме за заявою відповідача або в його інтересах та не підтверджує коло спадкоємців. 
У зв`язку з вищевикладеним, у задоволенні позову ПАТ «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги, за період з 01.02.2023 по 01.04.2024, у розмірі 22 589,45 грн., слід відмовити з вищезазначених підстав. 
Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні у мотивувальній частині, про відмову у задоволені позову ПАТ «Харківенергозбут» з мотивів, викладених в цій постанові. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено з інших мотивів, перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 382 - 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут», – задовольнити частково.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2025 року, – змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:  Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук