154/4887/25 
2/154/386/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2026          м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді: Мушкета О.О.,
за участю секретаря судових засідань: Кравчук А.М.,
з участю позивача: ОСОБА_1 ,
представника позивача: адвоката Галащука С.Ю.,
відповідача: ОСОБА_2 ,
представника відповідача: адвоката Соколова М.В.,
представників третьої особи на стороні позивача: Сидорук Л.М., Юхимюк В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Володимир за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача – адвокат Галащук Сергій Юрійович до ОСОБА_2 , представник відповідача – адвокат Соколов Микола Васильович, третя особа на стороні позивача: орган опіки і піклування Володимирської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав,-
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2025 року представник позивача – адвокат Галащук С.Ю., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача – Орган опіки і піклування Володимирської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони проживали в м. Києві однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син — ОСОБА_3 . З весни 2020 року у дитини розпочався процес втрати слуху. Лише 01.07.2021, після тривалих вмовлянь позивача, дитину було обстежено в ЛОР-інституті м. Києва, де встановлено діагноз: двобічна хронічна сенсоневральна глухота 4 ступеня. Дитині встановлено інвалідність терміном до 09.01.2036.
Попри рекомендації лікарів щодо проведення кохлеарної імплантації, сурдологічної реабілітації та навчання у спеціалізованому закладі, відповідачка категорично відмовилася від лікування сина. Повторне обстеження від 02.07.2022 зафіксувало погіршення стану дитини — діагностовано глухоту 5 ступеня. Представник позивача вказує, що відповідачка мотивує відмову від медичної допомоги порадами монахів («не лікувати»), що призвело до деградації інтелектуального розвитку дитини.
З метою захисту прав та інтересів дитини у червні 2025 року позивач звернувся до Ратнівського районного суду Волинської області з позовом про відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, проте, за заявою ОСОБА_1 зазначений позов було залишено без розгляду за умови, що відповідачка – ОСОБА_2 надалі не чинитиме перешкод щодо лікування та обстеження сина і забезпечить здобуття ним освіти відповідно до спеціальних освітніх потреб. Однак, вже через місяць після вказаного рішення, відповідачка повторно заборонила батькові обстежувати та лікувати дитину і кожна спроба позивача доставити сина до лікаря-отоларинголога супроводжувалася викликом ОСОБА_2 поліції на дії батька.
Крім того, представник позивача зазначає про неналежне виконання відповідачкою обов`язків щодо виховання та освіти дитини. Зокрема, ОСОБА_2 систематично не допускає сина до занять у Володимирській спеціальній школі, не надаючи жодних підтверджуючих документів поважності пропуску занять, чим порушує його право на освіту. Також були зафіксовані факти неналежного поводження з дитиною: відповідачка б`є хлопчика по руках за використання жестової мови, що є єдиним доступним йому засобом комунікації, та застосовує фізичну силу в публічних місцях.
Також представник позивача наголошує, що позивач має статус законного представника дитини, забезпечує сина всім необхідним, організовує лікування та навчання за власні кошти та кошти благодійних фондів. Рішенням виконавчого комітету Володимирської міської ради від 20.11.2025 №411 затверджено висновок про доцільність відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю малолітнього.
Приймаючи до уваги вищезазначені обставини, зважаючи на наявні факти перешкоджання матір`ю – ОСОБА_2 лікуванню дитини, порушення права на освіту, неналежне виконання батьківських обов`язків та повідомлення про фізичні покарання дитини, керуючись ст. 170 СК України, представник позивача просить суд відібрати у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без позбавлення її батьківських прав та передати дитину на проживання та виховання до батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з тим зазначає, що позивач не має на меті чинити жодних перешкод для спілкування матері з сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина не була позбавлена піклування матері.
Ухвалою судді Володимирського міського суду Волинської області від 02.12.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання у справі.
04.12.2025 через канцелярію суду від позивача ОСОБА_1 надійшло письмове клопотання про забезпечення позову, в якому просив негайно відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати його батькові - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до вирішення справи по суті та зобов`язати ОСОБА_2 невідкладно передати дитину батькові.
Ухвалою Володимирського міського суду від 04.12.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову було відмовлено, оскільки звертаючись до суду із вказаною заявою про забезпечення позову, позивач фактично просив вирішити спір по суті, що є недопустимо, виходячи з положень ч. 10 ст. 150 ЦПК України.
Ухвалою Володимирського міського суду від 19.12.2025 закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до розгляду та встановлено загальний порядок дослідження доказів.
Позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Галащук С.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, в своїх поясненнях суду зіслались на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач ОСОБА_1 додатково суду пояснив, що дитина потребує якнайшвидшої операції (кохлеарна імплантація), про що свідчать відповідні документи, які знаходяться в матеріалах справи та були досліджені судом проте, через несприйняття діагнозу дитини відповідачкою ставить дитину в умови, які загрожують його здоров`ю. Наголосив на тому, що головною та основною підставою для звернення з даним позовом до суду стало саме забезпечення здоров`я і належного навчання та розвитку їх дитини, яка потребує негайного лікування та реабілітації. 
Представники третьої особи на стороні позивача Служба у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради Сидорук Л.М. та Юхимюк В.О. в судовому засіданні просили позов ОСОБА_1 задовольнити, пояснили суду, що служба тривалий час працювала з даною сім`єю, використовували різні методи для того, щоб переконати відповідачку у наданні дозволу на проведення операції дитині, неодноразово надавали їй час вирішити це питання в досудовому порядку, пропонували мамі поспілкуватися з даного приводу з психологом, проте ОСОБА_2 не зробила жодних дій, спрямованих на лікування сина. Усі надані позивачем та його представником письмові докази свідчать про те, що дитині необхідно в найкоротші терміни провести кохлеарну імплантацію, натомість відповідачка, заперечуючи таку необхідність не надала суду жодного доказу, які б спростовували таку необхідність, а лише свідчать про бездіяльність матері щодо забезпечення необхідного лікування своїй дитині. Наданий висновок про доцільність відібрання ОСОБА_3 у матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав в судовому засіданні підтримали у повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що позивач після народження дитини впродовж п`яти років не цікавився життям та здоров`ям дитини, не приїжджав та не навідував, не підтримував матеріально, лише коли почалася в країні війна він одразу почав цікавитися життям та здоров`ям дитини. Пояснила суду, що обставини, на які в позові та в своїх поясненнях покликається позивач не відповідають дійсності, оскільки вона з дитиною займається, дитина говорить, читає та пише. Вважає, що підстави, які загрожують здоров`ю, належному навчанню та розвитку дитини відсутні, просила відмовити у задоволенні позову повністю.
Представник відповідача – адвокат Соколов М.В. в судовому засіданні просив суд ухвалити справедливе та законне рішення, яке буде відповідати саме інтересам дитини. 
Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін, їх представників, представників третьої особи на стороні позивача, дослідивши наявні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. 
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо реалізації батьківських прав та обов`язків стосовно малолітньої дитини, яка має особливі потреби у зв`язку зі станом свого здоров`я. Позивач обґрунтовує необхідність відібрання дитини без позбавлення батьківських прав ухиленням матері від виконання обов`язків щодо лікування, реабілітації та освіти дитини, а також випадками неналежного поводження. 
Судом встановлено, що сторони по справі перебували у незареєстрованому шлюбі від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина – ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.
З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що весною 2020 року ОСОБА_3 почав втрачати слух, внаслідок чого батько дитини – ОСОБА_1 висловив своє занепокоєння з приводу здоров`я сина та почав вмовляти матір дитини – ОСОБА_2 на проведення обстежень та діагностики слуху дитини.
Як вбачається з медичного висновку № 16 про дитину-інваліда віком до 18 років від 01.07.2021, виданим КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3, малолітньому ОСОБА_3 встановлено діагноз: двобічна хронічна сенсоневральна глухота IV ступеня. Вказаним документом підтверджується наявність у дитини тяжкого захворювання та необхідність постійного медичного супроводу.
Згідно індивідуальної програми реабілітації дитини - інваліда № 18/12, ОСОБА_3 з 01.07.2021 року встановлено індивідуальну програму реабілітації.
Консультативним висновком спеціаліста ДУ «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка НАМН України» та ТОВ «Центр слуху і мови» від 02.07.2022 зафіксовано погіршення стану здоров`я дитини та діагностовано глухоту V ступеня. Згідно із висновком, дитині рекомендована операція з кохлеарної імплантації та сурдопедагогічна реабілітація.
01.08.2022 року позивачу – ОСОБА_1 надано статус законного представника (опікуна) сина ОСОБА_3 , що стверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 01.08.2022.
Як вбачається з рішення виконавчого комітету Ратнівської селищної ради № 4/5 від 19.05.2025 Про розгляд заяви жителя селища Ратне ОСОБА_1 щодо влаштування малолітньої дитини ОСОБА_3 до спеціального навчального закладу для дітей із вадами слуху, комісія з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету звертала увагу батьків на їхні обов`язки щодо забезпечення лікування дитини та рекомендувала ОСОБА_2 підписати декларацію з лікарем і провести повне обстеження сина ОСОБА_3 , який має вади слуху.
Згідно консультативного висновку спеціаліста від 18.06.2025, дитині – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено діагноз: двобічна хронічна нейросенсорна глухота 4-5 ступеня. За медичними показаннями рекомендовано бінауральне слухопротезування на обидва вуха, сурдопедагогічна реабілітація, слухопротезування апаратами СА PHONAK Naida L90-UP на ліве та праве вухо, що свідчить про критичну потребу дитини у спеціальних технічних засобах для її розвитку.
З матеріалів справи вбачається, що через те, що ОСОБА_2 не визнавала діагноз дитини і заперечувала його додаткове обстеження та лікування в червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Ратнівського районного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 про відібрання у матері дитини без позбавлення її батьківських прав. 08.07.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з проханням залишити його позовну заяву без розгляду, оскільки було досягнуто порозуміння з матір`ю у питанні лікування, навчання та реабілітації дитини. ОСОБА_2 пообіцяла виконувати усі рекомендації лікарів, педагогів та реабілітологів, у зв`язку з чим, позивачем 01.08.2025 року було укладено довгостроковий договір оренди житла у м. Володимир, Волинської області для того, щоб мати можливість проживати та навчати сина у Володимирській спеціальній школі для дітей з вадами слуху. Дана обставина стверджується копією Договору оренди житлового приміщення від 01.08.2025, який міститься в матеріалах справи.
Як вбачається з копії договору від 06 червня 2025 про співпрацю, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та з БО «Надія і житло для дітей» та актами приймання-передачі слухових апаратів PHONAK, ОСОБА_3 надано слухові апарати, що підтверджує активні дії позивача щодо матеріального забезпечення та реабілітації сина.
Згідно довідки Володимирської спеціальної школи Волинської обласної ради № 29 від 27.08.2025, ОСОБА_3 дійсно буде навчатися з 01.09.2025 у даній школі.
Як вбачається з довідки від 01.01.2026, виданої КП «Володимирський центр первинної медичної допомоги» Володимирської міської ради, ОСОБА_3 , 2018 року народження з 16.12.2025 по 29.12.2025 проходив обстеження та консультації у спеціалістів ЗОЗ м. Києва.
Згідно консультативного висновку № 43983, виданого 07.01.2026 ДУ «Інститут отоларингології проф.. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України, ОСОБА_4 встановлено діагноз: Двобічна хронічна нейросенсорна повна глухота», рекомендовано: проведення хірургічного лікування (кохлеарна імплантація) в плановому порядку.
Як вбачається з педагогічної характеристики учня 1 класу Володимирської спеціальної школи малолітній ОСОБА_3 при систематичному відвідуванні занять демонструє позитивну динаміку, проте зафіксовано чисельні пропуски занять з вини матері. У кості з татом більш теплі та довірливі стосунки. Батьки не можуть прийти до спільного рішення щодо навчання сина. З мамою проводилися бесіди про необхідність навчання сина у спеціалізованій школі з використанням спеціальних методик, формування усної та дактильної мови, занять з сурдопедагогом.
Довідкою № 152 від 06.11.2025, виданою Володимирською спеціальною школою Волинської обласної ради надано інформацію про стан відвідування закладу учнем 1 класу ОСОБА_3 протягом вересня-жовтня 2025 року: 22.09-30.09.2025, 07.10.-15.10.2025, 03.11-05.11.2025.
Згідно характеристики дитячого навчального центру «Мудрик» від 24.10.2025, виданою сурдопедагогом, підтверджується, що дитина має потенціал до розвитку мовлення при регулярних заняттях, які організовує батько, проте відсутність єдиного підходу з боку матері гальмує розвиток дитини.
Згідно Консультаційного висновку спеціаліста від 22.12.2025, виданого КНП «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено діагноз: Хронічна двобічна сенсоневральна глухота двобічна. Слухопротезування бінурально. Затримка мовленнєвого розвитку. Рекомендовано: протезування, кохлеарна імплантація. Слухомовленнєва реабілітація.
Як вбачається з Рішення виконавчого комітету Володимирської міської ради № 411 від 20.11.2025 року, яким затверджено висновок про доцільність відібрання малолітнього ОСОБА_3 у матері без позбавлення її батьківських прав, у змісті даного рішення зазначено про встановлені комісією факти неналежного виконання матір`ю батьківських обов`язків, що проявляється у свідомому зволіканні з лікуванням дитини та ігноруванні медичних рекомендацій, що становить загрозу для здоров`я та розвитку малолітнього ОСОБА_3 . Вказаним рішенням затверджено висновок про доцільність відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 у матері без позбавлення її батьківських прав у зв`язку з реальною загрозою здоров`ю дитини через ухилення від надання медичної допомоги.
Крім цього, невизнання матір`ю дитини ОСОБА_2 діагнозу, ігнорування та не забезпечення її лікування спонукало позивача неодноразово звертатися до контролюючих органів з письмовими заявами з проханням допомогти у ситуації, яка склалася. Дана обставина стверджується копіями заяв позивача до Володимирського РВП ГУНП у Волинській області від 22.10.2025 та 22.11.2025, у яких зафіксовані факти фізичного насильства з боку відповідачки щодо дитини (биття по руках за використання жестів) та перешкоджання батькові у лікуванні сина, копіями заяв до Служби у справах дітей виконавчого комітету Ратнівської селищної ради від 05.05.2025, 08.05.2025, 09.05.2025, копіями заяв до КУ «Інклюзивно-ресурсного центру» Ратнівської селищної ради від 02.05.2025, 20.05.2025, копіями заяв до ВП № 2 (селище Ратне) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 07.05.2025,24.05.2025 копіями заяв до Ковельської окружної прокуратури від 08.05.2025.
Також, як вбачається з листів-звернень ОСОБА_1 на адресу Митрополита Володимир-Волинського і ОСОБА_5 та Митрополита Київського і всієї України Онуфрія, позивач намагався через релігійну громаду вплинути на відповідачку з метою отримання згоди на операцію та лікування дитини.
Згідно педагогічної характеристики на ОСОБА_3 , виданої ГО «Відчуй», наразі ОСОБА_3 забезпечений сучасними засобами слухопротезування та використовує слухові апарати бінаурально (на обидва вуха). Попри це, сенситивний період слухомовленнєвого розвитку було втрачено. Дитина почала активне вивчення української жестової мови (УЖМ), що дало значний поштовх для загального розвитку. Великим плюсом зазначається, що батько дитини паралельно вивчає УЖМ та намагається якнайкраще розуміти та спілкуватися із сином.
З листа ДУ «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка НАМН України» від 04.02.2026 № 77-к, скерованого на начальника Служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради вбачається, що під час проведення медичного обстеження дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 були присутні батько дитини та бабуся по батьковій лінії. Мати дитини ОСОБА_2 зверталася із запитом щодо переліку проведених дитині обстежень та їх результатів. Контакт із матір`ю дитини здійснювався одноразово в телефонному режимі. Відповідно до наявного медичного висновку, з огляду на ступінь втрати слуху у дитини, альтернативні методи лікування відсутні. Єдиним можливим та доцільним методом лікування у даному випадку є хірургічне втручання – кохлеарна імплантація. Проведення хірургічного лікування дитини можливе виключно за умови надання письмової інформованої згоди обох батьків.
Під час розгляду вказаної цивільної справи, судом вживались необхідні заходи щодо оголошення в судовому засіданні перерви та надання відповідачці, за її клопотанням та її представника можливості поїхати до м. Києва та надати згоду для проведення операції її сину ОСОБА_6 . Проте, як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими відеозаписами, відповідачка по приїзді до м. Києва до Інституту, де має проходити кохлеарна імплантація навіть не з`явилася, а лише хотіла забрати дитину у батька і повернутися з дитиною додому, що також свідчить про повне невизнання нею діагнозу сина та заперечення його лікування та реабілітації.
Згідно листа ДУ «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка НАМН України» № 134-к від 02.03.2026 вбачається, що звернення від 18.02.2026 щодо можливості проведення кохлеарної імплантації малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянуто. Щодо можливих наслідків зволікання повідомляють, що при двосторонній сенсоневральній глухоті ІV-V ступеня своєчасне проведення кохлеарної імплантації має істотне значення для формування мовлення та подальшого розвитку дитини. Відтермінування хірургічного втручання може негативно вплинути на ефективність подальшої слухо-мовленєвої реабілітації.
Оцінюючи досліджені письмові докази, суд вважає їх належними та допустимими, оскільки вони послідовно та взаємопов`язано підтверджують факт тривалого ухилення відповідачки від виконання обов`язків щодо піклування про здоров`я дитини та створення нею перешкод у лікуванні дитини та здобутті дитиною необхідної спеціальної освіти.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Позбавлення батьківських прав завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дитини не пов`язується з протиправною поведінкою: загроза життю та здоров`ю дитини може бути результатом психічної хвороби, відкритої форми туберкульозу чи інших небезпечних хвороб, скрутних житлових умов тощо.
Відібрання дитини можливе тоді, коли умови проживання дитини суд оцінить як небезпечні для неї. Оцінювання умов проживання дитини є виключно компетенцією суду. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання отримали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.
Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров?я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров?я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Даний висновок повністю узгоджується з постановою Верховного суду України від 20.03.2019 року справа №495/371/18, провадження № 61-47894св18.
Відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.
У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор (ч.2 ст.170 СК України).
Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», №10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року).
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки. 
У судовому засіданні підтверджено, що малолітній ОСОБА_3 має статус дитини з інвалідністю (двобічна хронічна сенсоневральна глухота 4-5 ступеня). Згідно з консультативними висновками спеціалістів ЛОР-інституту м. Києва, дитина потребує негайної кохлеарної імплантації та сурдологічної реабілітації. Проте відповідачка ОСОБА_2 протягом тривалого часу свідомо ігнорує ці рекомендації, що прямо суперечить інтересам дитини на охорону здоров`я.
Суд також враховує висновок виконавчого комітету Володимирської міської ради № 411 від 20.11.2025, яким визнано доцільним відібрання дитини у матері. Орган опіки та піклування зафіксував, що мати не лише перешкоджає лікуванню, а й систематично не допускає дитину до спеціалізованого навчання у Володимирській спеціальній школі, чим порушує вимоги ст. 59 Закону України «Про освіту».
Відповідно до ч. 1 ст. 170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, а також у разі ухилення від виконання обов`язків щодо виховання та навчання дитини.
При вирішенні даного спору суд керується практикою Європейського суду з прав людини. У рішенні «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Суд наголосив, що при визначенні інтересів дитини необхідно забезпечити її розвиток у безпечному та стійкому середовищі. У справі «Хант проти України» зазначено, що інтереси дитини мають перевагу над інтересами батьків.
Також суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, де зазначено, що відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є заходом захисту дитини, який застосовується, коли поведінка батьків становить реальну небезпеку для її розвитку. У даному випадку свідома відмова матері від лікування глухої дитини призвела до її інтелектуальної деградації, що є достатньою підставою для застосування ст. 170 СК України.
Факт застосування відповідачкою фізичної сили (биття по руках за жестикуляцію, удар шапкою по обличчю на території школи) підтверджується заявами позивача до поліції та характеристиками навчального закладу. Така поведінка є неприпустимою та свідчить про неналежне поводження з дитиною.
Натомість позивач ОСОБА_1 створив усі належні умови для дитини: орендував житло у м. Володимир поблизу спецшколи, придбав коштовні слухові апарати, залучив благодійну допомогу для розвитку сина та виявляє щиру турботу про його стан, що також підтверджується актами обстеження умов проживання від 04.09.2025 та від 02.02.2026.
Разом з тим, суд критично оцінює та не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради щодо доцільності визначення місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 , з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Проте, згідно з ч. 6 цієї ж статті, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.
Суд зазначає, що висновок Ратнівської селищної ради ґрунтується переважно на оцінці матеріально-побутових умов проживання матері та її суб`єктивних поясненнях, без належного врахування критичного стану здоров`я малолітнього ОСОБА_3 та особливих потреб дитини з інвалідністю.
Як встановлено судом та підтверджується рішенням Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради № 222 від 24.07.2025, вказаний орган був обізнаний про наявність у дитини діагнозу «двобічна хронічна сенсоневральна глухота» та необхідність негайного лікування. Однак, незважаючи на невиконання матір`ю рекомендацій щодо підписання декларації з лікарем та проведення обстеження сина, орган опіки формально підійшов до складання висновку про місце проживання, фактично проігнорувавши загрозу здоров`ю дитини.
Натомість, Рішенням виконавчого комітету Володимирської міської ради № 411 від 20.11.2025, яке прийняте пізніше та на базі глибшого аналізу ситуації (зокрема — після оцінки поведінки матері під час освітнього процесу у Володимирській спецшколі), встановлено доцільність відібрання дитини у матері саме через її ухилення від лікування сина.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 зазначено, що висновок органу опіки та піклування є лише доказом у справі, який повинен оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами, і він не має для суду наперед встановленого значення.
Оскільки залишення дитини з матір`ю, згідно з висновком Ратнівської селищної ради, призведе до подальшої втрати дитиною шансів на відновлення слуху та соціалізацію (що підтверджується медичними документами про прогресуючу глухоту V ступеня), суд вважає такий висновок таким, що суперечить «якнайкращим інтересам дитини» в розумінні ст. 3 Конвенції про права дитини та практики ЄСПЛ.
Враховуючи вищевикладене, суд надає перевагу висновку Володимирської міської ради як такому, що більш повно відповідає фактичним обставинам справи та спрямований на захист фундаментального права дитини на здоров`я та розвиток.
Також, суд відхиляє твердження відповідачки ОСОБА_2 про те, що активність позивача щодо захисту прав дитини та звернення з даним позовом до суду зумовлені виключно наміром ухилитися від виконання військового обов`язку (мобілізації). Дані доводи суд вважає неспроможними та такими, що спростовуються матеріалами справи, з огляду на наступне.
Як вбачається з досліджених судом медичних документів, зокрема Медичного висновку № 16 від 01.07.2021, позивач почав займатися питанням встановлення діагнозу та лікування сина ще у 2020-2021 роках, тобто задовго до початку повномасштабного вторгнення та введення воєнного стану в Україні. Хронологія звернень ОСОБА_1 до медичних установ, інклюзивно-ресурсних центрів та органів опіки має системний та безперервний характер, починаючи з моменту виявлення перших ознак хвороби дитини.
Суд наголошує, що в матеріалах справи містяться численні копії звернень позивача до органів державної влади, міжнародних організацій та релігійних громад, датовані різними періодами, що свідчить про послідовну та тривалу боротьбу батька за право дитини на здоров`я. Зокрема, отримання позивачем посвідчення законного представника (опікуна) серії НОМЕР_2 від 01.08.2022 та подальше забезпечення дитини коштовними слуховими апаратами через благодійні фонди є логічним продовженням його батьківського піклування, а не ситуативною реакцією на мобілізаційні заходи.
Крім того, судом встановлено, що саме позивач виступив ініціатором оренди житла у м. Володимир для забезпечення навчання дитини у спеціалізованому закладі, що підтверджується Договором оренди від 01.08.2025. Такі дії потребували значних фінансових та організаційних зусиль протягом тривалого часу, що є несумісним з версією про фіктивність намірів позивача.
Відтак, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_1 продиктовані виключно «якнайкращими інтересами дитини» (ст. 3 Конвенції про права дитини), спрямовані на рятування слуху малолітнього ОСОБА_7 та його подальшу соціалізацію. Будь-які припущення відповідачки щодо прихованих мотивів позивача не підтверджені жодним належним доказом та розцінюються судом як спроба відвернути увагу від суті спору — факту загрози здоров`ю дитини через бездіяльність матері.
За таких обставин, суд вважає повністю доведеним той факт, що турбота позивача про сина є щирою, тривалою у часі та такою, що розпочалася задовго до виникнення обставин, на які посилається відповідачка.
Крім цього, вирішуючи питання про передачу малолітнього ОСОБА_3 на проживання та виховання батькові, суд виходить з пріоритету забезпечення найкращих інтересів дитини, що передбачає створення умов для її фізичного відновлення та розвитку.
Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено та підтверджено належними доказами, що саме позивач ОСОБА_1 вживає активних та послідовних заходів для подолання наслідків хвороби сина. Як вбачається з Договору оренди житлового приміщення від 01.08.2025, позивач забезпечив дитину житлом у безпосередній близькості до Володимирської спеціальної школи, що є життєво необхідним для дитини з порушенням слуху. На відміну від відповідачки, позивач повністю визнає діагноз дитини та забезпечує виконання медичних рекомендацій, що підтверджується фактом придбання та налаштування слухових апаратів Phonak.
У педагогічних характеристиках зазначено, що дитина має емоційну прихильність до батька, відчуває себе з ним у безпеці, а батько, у свою чергу, активно цікавиться успіхами сина та бере участь у всіх корекційних заходах. В даному випадку, враховуючи критичну потребу малолітнього ОСОБА_7 у сурдологічній реабілітації, яку відповідачка свідомо заперечує, передача дитини батькові є єдиним дієвим способом захисту права дитини на нормальне життя та забезпечення здоров`я.
Суд встановлено, що позивач має стабільний дохід, належні житлові умови та, головне, чіткий план реабілітації дитини, що включає медичне втручання та спеціалізовану освіту. За таких обставин, передача дитини на виховання батькові ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам Конвенції про права дитини щодо права дитини на піклування з боку батьків та ст. 155 СК України, згідно з якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, керуючись принципом «найкращих інтересів дитини», суд дійшов висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог, вважає, що на даний час є підстави для відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , без позбавлення її батьківських прав та передачу дитини на проживання та виховання батька ОСОБА_1 .
Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідачка відповідно до частини третьої статті 170 СК України не позбавлена можливості повернути дитину.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав в сумі 1211 грн. 20 коп. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 164, 165, 166, 180, 170, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд –
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , представник позивача – адвокат Галащук Сергій Юрійович до ОСОБА_2 , представник відповідача – адвокат Соколов Микола Васильович, третя особа на стороні позивача: орган опіки і піклування Володимирської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав – задовольнити.
Відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення її батьківських прав та передати дитину на проживання та виховання батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2  на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за позовну вимогу про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення буде виготовлено та проголошено о 12 год. 30 хв. 27.03.2026.

Учасники по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП – НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;
Представник позивача: адвокат Галащук Сергій Юрійович, Свідоцтво № 1393 від 02.09.2022, (адреса: Волинська область, м. Володимир, вул.. Н. Ужвій, 34) РНОКПП НОМЕР_4 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 (адреса: АДРЕСА_1 );
Представник відповідача: адвокат Соколов Микола Васильович, Свідоцтво серії ВЛ № 980 від 27.10.2017 (адреса: АДРЕСА_2 )
Третя особа на стороні позивача: Орган опіки і піклування Володимирської міської ради (адреса: Волинська область, м. Володимир, вул. І. Франка,8, І поверх).

Суддя         Олександр МУШКЕТ