ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 756/19615/25 Суддя першої інстанції: Пукало А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача - Файдюка В.В.,
суддів - Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - відповідач, Департамент) про:
- скасування постанови від 17.11.2025 серії ЕНА №6169867, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України), та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн;
- закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 .
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.03.2026 у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи документами підтверджується факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом попри те, що останній був позбавлений відповідного права на підставі постанови суду, яка набрала законної сили, а відтак підстави для скасування спірної постанови відсутні.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, судом не надавалася оцінка правомірності зупинки транспортного засобу, адже Правила дорожнього руху встановлюють випадки, за яких можливо продовжувати рух на жовтий сигнал світлофора, по-друге, судом залишилося поза увагою, що відповідачем не надано доказів порушення позивачем Правил дорожнього руху, по-третє, судом безпідставно розглянуто справу у порядку письмового провадження, а відтак не забезпечено належне дослідження наданих доказів, по-четверте, матеріали справи не містять доказів набрання законної сили рішенням суду про позбавлення позивача права керування, а у позивача у застосунку «ДіЯ» наявне електронне посвідчення водія.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2026 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження з 21.04.2026.
Щодо заявленого представником позивача клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні для можливої участі і надання пояснень, яке надійшло до суду апеляційної інстанції електронною поштою та не засвідчене кваліфікованим електронним підписом, колегія суддів зазначає, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.09.2023 у справі №204/2321/22, звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.
Наведені висновки не стосуються адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, судових експертів, державних органів та органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку.
Таким чином, альтернативою звернення адвоката до суду з позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі, є звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет».
Із матеріалів заявленого клопотання вбачається, що воно надіслане адвокатом Духницьким А.М. на електронну адресу суду апеляційної інстанції та не підписане кваліфікованим електронним підписом.
Таким чином подане клопотання не створене у підсистемах «Електронний суд» та «Електронний кабінет», і, відповідно, не містить відомостей про підписання документа кваліфікованим електронним підписом із використанням цих підсистем, а відтак вважається таким, що не підписано особою, яка його подала, і тому не приймається до розгляду.
Аналогічна за змістом позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.05.2024 у справі № 460/49246/22.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.11.2025 інспектором 2 взводу 2 роти 3 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції в місті Києві старшим лейтенантом поліції Балясом Р.М. (далі - Інспектор поліції) прийнята постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6169867 (т. 1, а.с. 13-14; далі - спірна постанова), якою до ОСОБА_1 , що керував транспортним засобом Nissan Pathfinder, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за проїзд регульованого пішохідного переходу на забороняючий жовтий сигнал світлофору по вул. Полярній, 3, у м. Києві та будучи позбавленого права керування строком на 12 місяців рішенням суду від 14.07.2025 у справі №756/6373/25, чим порушив п. «а» п. 2.1 Правил дорожнього руху, застосовано передбачене ч. 4 ст. 126 КпАП України стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400,00 грн.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 7, 9, 126, 251, 252, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР України), суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Відповідно до ч. 4 ст. 126 Кодексу України керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Згідно з ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин. 
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 затверджено Правила дорожнього руху.
Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно пп. «а» п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Викладене свідчить, що особі забороняється керувати транспортним засобом за відсутності в останньої посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, у тому числі й у випадку позбавлення права керування транспортними засобами.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, постановою Оболонського районного суду міста Києва від 13.05.2025 у справі № 756/6373/25, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2025, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП та на підставі ст. 36 КУпАП призначено стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. 
При цьому посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не перевірено факт набрання законної сили указаною постановою суду у справі №756/6373/25, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідні документи наявні у матеріалах справи (а.с. 41-42).
У свою чергу, аналіз змісту відеозаписів (а.с. 44) свідчить, що позивачем не заперечувався і не спростовувався при розгляді справи про адміністративне правопорушення факт керування 17.11.2025 транспортним засобом Nissan Pathfinder, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Крім того, хоча позивач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення заперечував про його обізнаність з рішенням суду про позбавлення права керування транспортним засобом, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 оскаржував в апеляційному порядку постанову Оболонського районного суду міста Києва від 13.05.2025 у справі № 756/6373/25, що свідчить про обізнаність позивача із застосованим до ним адміністративним стягненням у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом строком на один рік.
Посилання апелянта на те, що посвідчення водія серії НОМЕР_2 наявне у застосунку «ДіЯ», а відтак не вилучене у ОСОБА_1 , що свідчить про наявність в останнього права керування, колегія суддів відхиляє, оскільки, незабезпечення вилучення посвідчення водія позивача у порядку, передбаченому Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, не породжує виникнення у ОСОБА_1 права керування транспортним засобом, якого позивача позбавлено постановою суду, яка набрала законної сили.
Твердження позивача про те, що останній не керував транспортним засобом, колегія суддів відхиляє, оскільки, як правильно підкреслено судом першої інстанції, наявним у матеріалах справи відеозаписом (хронометраж 02:10) підтверджується, що на водійському сидінні транспортного засобу перебував ОСОБА_1 , який факт керування автомобілем не заперечував.
Викладене, на переконання судової колегії, дає підстави безумовно погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачене ч. 4 ст. 126 КпАП України.
Приписи ст. 251 КпАП України визначають, що Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.
Згідно із ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (частини перша, друга і четверта статті 126).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. 
Із змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України. 
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 17.11.2025 здійснив керування автомобілем Nissan Pathfinder, реєстраційний номер НОМЕР_1 , без права керування транспортними засобами, а саме - був позбавлений права керування постановою суду від 13.05.2025 у справі № 756/6373/25 строком на 1 рік, що належним чином відображено у спірній постанові та свідчить про відсутність підстав для її скасування.
З приводу аргументів апелянта про відсутність в Інспектора поліції правових підстав для зупинення транспортного засобу, яким керував позивач, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.
У спірному випадку, як свідчать матеріали справи, зокрема, відеозапис (а.с. 44), підставою для зупинки транспортного засобу, яким керував позивача, було проїзд автомобіля на забороняючий жовтий сигнал світлофора, про що Інспектор поліції повідомив ОСОБА_1 невідкладно після зупинки транспортного засобу. Відтак посилання апелянта на безпідставну зупинку автомобіля Інспектором поліції є помилковим.
Щодо твердження позивача про те, що судом першої інстанції безпідставно розглянуто справу у порядку письмового провадження, колегія суддів зазначає, що клопотання про розгляд справи за участі позивача останнім не заявлялося. Крім того, як було зазначено вище, ухвалене судом першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, ухвалено законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Суддя-доповідач В.В. Файдюк
Судді Н.П. Бужак
Є.І. Мєзєнцев

Повне судове рішення складено 21 квітня 2026 року.