ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@nag.court.gov.ua

ОКРЕМА ДУМКА

Судді Північного апеляційного господарського суду Шаратова Ю.А.

щодо постанови Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 
у справі № 910/11500/25

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосітіцентр» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 
у справі № 910/11500/25 (суддя – Мандриченко О.В.) 
за позовом Київської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосітіцентр» 
про стягнення 317 392,15 грн

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 у справі № 910/11500/25 залишено без задоволення апеляційну скаргу ТОВ «Автосітіцентр» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25. Вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вважаю за необхідне, керуючись частиною третьою статті 34 Господарського процесуального кодексу України, висловити окрему думку (розбіжну) щодо прийнятої постанови.

Вступ
У цій справі перед апеляційним судом постало питання: чи є правомірним стягнення з фактичного користувача земельної ділянки безпідставно збережених коштів на підставі частини першої статті 1212 ЦК України за період, у якому нормами підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України і рішенням Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745, власників та землекористувачів, у тому числі орендарів, було звільнено від сплати за землю (земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25 позов Київської міської ради задоволено повністю. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосітіцентр» на користь Київської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 317 392,15 грн та судовий збір у розмірі 3 808,71 грн.
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки ТОВ «Автосітіцентр», як фактичний користувач земельної ділянки, у період з 01.03.2022 по 31.12.2022 зберігло у себе без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки кошти, які мало заплатити за користування землею, то у відповідача виник обов`язок повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Автосітіцентр» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі, оскільки є таке, що набрало законної сили, рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав
А саме, апелянт зазначає, що у справах № 910/16908/23 та № 910/11500/25 наявні водночас три складові: тотожні сторони спору (позивач в обох справах Київська міська рада, а відповідач ТОВ «Автосітіцентр»), тотожній предмет позову (предмет спору є ідентичний – стягнення безпідставно збережених грошових коштів за статтею 1212 ЦК України), тотожні підстави позову (користування нерухомим майном без оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку). Тобто позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами.
Апелянт наголошував, що судом першої інстанції у справі № 910/11500/25 не взято до уваги, що ТОВ «Автосітіцентр» повністю сплатило кошти за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів передбачених статтею 1212 Цивільного кодексу України. А вимоги позовної заяви ґрунтуються на одних і тих самих доказах. Заборгованість у справі № 910/11500/25 охоплюється заборгованістю у справі № 910/16908/23.

Основні мотиви, викладені в постанові суду апеляційної інстанції. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд, пославшись на положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73, 14.1.136, 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України, наголосив, що з урахуванням системного аналізу змісту вказаного кодексу та встановлених судом фактичних обставин справи, дійшов висновку, що власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки. 
Однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України.
При цьому, апеляційний суд також послався на висновки викладені у постанові Верховного Суду в постанові від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20, і наголосив, що особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України та рішення та рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» (зі змінами, внесеними, зокрема, рішенням Ради від 13.09.2022 № 5449/5490) щодо звільнення орендарів від сплати орендної плати у період з 01.03.2022 по 31.05.2022 не підлягають застосуванню до даних правовідносин. А Київською міською радою правомірно нараховано безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за спірний період.
Колегія суддів відхилила довід апелянта щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, оскільки позовні вимоги керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва у справі №910/16908/23 не включали період стягнення, з 01.03.2022 по 31.12.2022.

Зміст і мотиви окремої думки. 
Погоджуюсь з висновком колегії щодо відсутності підстав для закриття провадження. 
Однак вважаю, що у цій справі наявні підстави для відмови у задоволенні позову. 

Щодо звільнення власників та землекористувачів, у тому числі орендарів, від сплати за землю (земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності). 
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IX, якій набрав чинності 17.03.2022, доповнено пункт 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України підпунктом 69.14. 
Згідно з яким, тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди.
Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, визначається Кабінетом Міністрів України.
У такій редакції підпункт 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України проіснував до 06.05.2023 – дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» від 11.04.2023 № 3050-IX.
Вказаним законом підпункт 69.14 викладено у новій редакції, згідно із абзацами 1 - 4 якої, за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Починаючи з 1 січня 2023 року, за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території.
Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відповідно до підпункту 2.11 пункту 2 розділу І Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, місто Київ віднесено до територій на яких велися активні бойові дії з 24.02.2022 до 30.04.2022. 
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
При розгляді цієї справи слід враховувати позицію викладену у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
А також враховувати висновки викладені у пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 № 1-рп/99, згідно із якими, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
У даному випадку, викладення Законом від 11.04.2023 № 3050-IX в новій редакції абзацу першого підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, якою період звільнення від сплати за землю змінено з «з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан» на «з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року» - для фізичних осіб і «з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року» - для юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, а також зміна критерію з «на яких ведуться (велися) бойові дії» на «розташовані на територіях активних бойових дій», є переходом від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої. 
Закон від 11.04.2023 № 3050-IX не містить вказівок на зворотну дію наведених норм, однак ретроактивно визначає строк граничної межі строку (31.12.2022) звільнення від плати за землю. 
Визначення Законом від 11.04.2023 № 3050-IX в абзаці другому підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України норм, якими встановлено, що починаючи з 01.01.2023, звільнення від сплати за землю за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території, є переходом від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої із застосуванням зворотної дії у часі (ретроактивної форми).
При цьому, зворотна дія норм абзацу другого підпункту 69.14 в редакції Закону від 11.04.2023 № 3050-IX поширена на вказані правовідносини, починаючи з 01.01.2023.
Тобто, дія цих норм ретроактивно не поширюється на правовідносини, що існували у 2022 році, зокрема, у спірний для сторін у цій справі період з 01.03.2022 до 31.12.2022.
Отже, з огляду на те, що місто Київ віднесено до територій на яких велися активні бойові дії з 24.02.2022 до 30.04.2022, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 на підставі норм підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.
Цей пільговий період включає в себе й спірний для сторін у цій справі - з 01.03.2022 до 31.12.2022.
Щодо рішень Київської міської ради про встановлення пільги зі сплати за землю, слід вказати на наступне.
Рішенням Київської міської ради від 13.09.2022 № 5449/5490, яке набрало чинності 14.09.2022, доповнено пункт 19.13 рішення Київської міської ради від 09 грудня 2021 року № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» абзацом такого змісту: «Установити, що з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка.».
Слід зазначити, шо наведена норма цього рішення Київської міської ради не містить будь-яких додаткових умов для застосування пільгової ставки.
Такі умови, з`явились пізніше, у зв`язку із прийняттям, поза межами спірного періоду для цієї справи, Київською міською радою рішення «Про уточнення механізму реалізації пільг зі сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 20.04.2023 № 6311/6352.
Пунктом 1 вказаного рішення від 20.04.2023 визначено, враховуючи те, що підпунктом 19.13 пункту 19 рішення Київської міської ради від 09 грудня 2021 року № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» встановлено, що з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка, орендарям земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва забезпечити укладення відповідних додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста Києва.
У разі якщо під час дії воєнного стану або протягом одного року з дня припинення або скасування воєнного стану у встановленому порядку орендар не забезпечив ужиття заходів для укладення додаткової угоди, визначеної пунктом 1 цього рішення, вважається, що пропозиція про укладення додаткової угоди відхилена (пункт 3 рішення від 20.04.2023 № 6311/6352). 
Отже, положення пункту 19.13 рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 № 3704/3745 (зі змінами) і пунктів 1, 3 рішення «Про уточнення механізму реалізації пільг зі сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 20.04.2023 № 6311/6352, в частині визначення пільгового періоду (з 01.03.2022 по 31.05.2022) та встановлення додаткових умов для отримання пільги у вигляді необхідності укладення додаткової угоди, суперечать нормам підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України. Якими імперативно визначено пільговий період з 01.03.2022 до 31.12.2022 без будь-яких додаткових умов. 
Відповідно до частин першої, другої, сьомої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.
З урахуванням вказаного, під час розгляду справи № 910/11500/25 підлягали застосуванню норми акту вищої юридичної сили, а саме, підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України. 

Щодо кондикційних зобов`язань та поширення норм Податкового кодексу України на спірні правовідносини.
Згідно із частинами першою, другою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних (кондикційних) зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (пункт 4.2.2 постанови Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18).
Для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав (пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 № 917/1739/17).
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (пункт 4.5 постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19).
Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17).
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (пункти 81, 82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц). 
Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави (пункт 4.4 постанови Верховного Суду від 30.04.2024 у справі № 903/786/23). 
Отже однією з обов`язкових передумов виникнення кондикційного зобов`язання є майновий перехід (приріст) до набувача, у даному випадку суми коштів, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов (укладення договору оренди).
У пункті 49 постанови Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20, на яку послався апеляційний суд, судом касаційної інстанції зроблено наступні висновки про застосування норм права.
З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: "власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України".
Слід зазначити, що цей висновок зроблено з урахуванням системного аналізу і щодо застосування саме наведених норм ПК України: пункту 10.1.1 статті 10 (визначення податку на майно як місцевого податку); підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 (визначення плати за землю як обов`язкового платежу у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності); статей 40, 41 (порядок адміністрування податків та зборів і контролюючі органи, зокрема податкові органи); пункту 265.1.3 статті 265 (плата за землю як складова податку на майно).
Цей висновок є відповіддю на довід касатора, який у скарзі посилався на те, що, оскільки предметом позову є стягнення з відповідача плати за землю, тому до спірних правовідносин суди мали застосувати положення ПК України, відповідно до норм якого стягнення податкових боргів є виключною компетенцією податкових органів, що здійснюється в порядку, передбаченому виключно податковим законодавством (пункт 31 постанови). 
Суд касаційної інстанції зазначив, що власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (в т. ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою, тому, оскільки за відповідачем будь-яке право на спірну земельну ділянку не зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог пунктів 287.1 ст. 287 ПК України відсутні обов`язки та, відповідно, повноваження на стягнення у судовому порядку податкових зобов`язань зі сплати земельного податку (пункт 39 постанови).
Разом з тим предметом цього позову є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі статей 1212, 1214 ЦК України в розмірі орендної плати, що належить до сфери приватноправових відносин, за суб`єктним складом спір також є приватноправовим, оскільки сторонами спору є суб`єкт господарювання та орган місцевого самоврядування Рада, яка діє як представник власника (територіальної громади м. Харкова) земельної ділянки комунальної власності у приватноправових земельних відносинах, а не як суб`єкт владних повноважень (пункт 40 постанови).
Отже, у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 зроблено висновок щодо належного позивача за вимогою про стягнення безпідставно збережених коштів на підставі статей 1212, 1214 ЦК України. Констатувавши, що такій спір є приватноправовим, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що належним позивачем є саме орган місцевого самоврядування, а не податковий орган. 
При цьому, у наведеній постанові не надавалась оцінка та не робились висновки щодо застосування прийнятих значно пізніше норм підпункту 69.14 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України про звільнення від плати за землю (земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності) за ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців за період з 01.03.2022 до 31.12.2022.
І тим паче, у наведеній постанові не надавалась оцінка та не робились висновки щодо застосування норм вказаного підпункту 69.14 (ПК України) у поєднанні з нормами статей 1212, 1214 ЦК України.
А тому, постанова Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 не є релевантною для правовідносин, що є предметом розгляду у справі № 910/11500/25.
У даному випадку, за наявності законодавчо встановленої пільги, якою звільнено від сплати за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 за оренду земельних ділянок державної та комунальної власності, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, не відбувається майновий перехід (приріст) до набувача суми коштів, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов (укладення договору оренди). 
Адже, навіть за умови укладення договору, власник земельної ділянки (орган місцевого самоврядування) не мав законних підстав на отримання орендної плати у період з 01.03.2022 до 31.12.2022.
Тобто фактичний користувач земельної ділянки, не зберіг у себе без достатньої правової підстави за рахунок власника ділянки кошти, оскільки не мав їх платити за користування землею у спірному періоді. А тому у відповідача відсутній обов`язок з повернення коштів власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Верховенство права та рівність перед законом. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). 
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24 Конституції України). 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частини перша, друга статті 11 Господарського процесуального кодексу України). 
Верховенство права – це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. 
Справедливість – одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (абзаци другий, третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).
Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).
Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12.04.2012 № 9-рп/2012).
Незастосування до спірних відносин норм підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України щодо пільг зі сплати за землю та стягнення сум орендної плати з однієї лише підставі неукладення договору оренди фактичним землекористувачем, з одночасним повним звільненням від її сплати користувачів, що мають відповідний договір, є порушенням конституційних засад (принципів) верховенства права, рівності і справедливості.

Висновки
З огляду на наведене, вважаю, що рішення Господарського суду міста Києва від 08.01.2026 у справі № 910/11500/25 підлягало скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суддя
Північного апеляційного 
господарського суду Ю.А. Шаратов 
"24" квітня 2026 р.