ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 742/5351/25 Суддя (судді) першої інстанції: Коваленко А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В.В.,
суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Чернігівській області, Департаменту патрульної поліції, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5795854 від 24.09.2025.
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.11.2025 позовні вимоги задоволено.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, Департаментом патрульної поліції подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, відмовивши в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що наявні відео та фото матеріали підтверджують вчинення позивачем спірного правопорушення. Щодо питання чи є позивач суб`єктом, який несе відповідальність у спірному випадку, відповідач наголошує, що слідкування за технічним станом автомобіля покладається на водія, зокрема і особу, яка навчає керуванню транспортним засобом. Відповідач вважає, що суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 127-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення є спеціаліст з підготовки водіїв.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 24.09.2025 капітаном поліції Управління патрульної поліції в Чернігівській області Мальцевим В.М. було винесено постанову Серії ЕНА № 5795854, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500 грн за вчинення ним правопорушення передбаченого ст. 127-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: порушення вимог пп. «к» п. 30.3 Правил дорожнього руху, вимог ДСТУ 38 49 та вимог Наказу МВС 954 від 24.11.2024, що призвело до порушення п. 24.8 Правил дорожнього руху.
Не погоджуючись з правомірністю притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не є суб`єктом адміністративного правопорушення передбаченого ст. 127-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Аналізуючи обставини справи, доводи апелянта та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та вказує на відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України) є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Стаття 7 КпАП України передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
За визначенням, що міститься у ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Закон України «Про дорожній рух» № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
За визначенням, що міститься у ст. 14 Закону № 3353-XII учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно п. 1.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
На виконання п. 1.5 ПДР дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Пункт 1.9 ПДР встановлює, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
На виконання п. 24.8 ПДР транспортні засоби (за винятком мотоциклів, мопедів та квадроциклів), на яких проводиться навчання, повинні мати розпізнавальні знаки «Навчальний транспортний засіб» відповідно до вимог підпункту «к» пункту 30.3 цих Правил. Транспортні засоби (за винятком автобусів), які використовуються для навчання, також повинні бути обладнані додатковими педалями зчеплення (у разі коли конструкція транспортного засобу передбачає педаль зчеплення), акселератора (у разі коли конструкція транспортного засобу допускає можливість обладнання такою педаллю) і гальмування, дзеркалом або дзеркалами заднього виду для спеціаліста з підготовки водіїв.
Відповідно до пп. "к" п. 30.3 ПДР на відповідних транспортних засобах установлюються такі розпізнавальні знаки: «Навчальний транспортний засіб» - рівносторонній трикутник білого кольору з вершиною догори й каймою червоного кольору, в який вписано літеру «Н» чорного кольору (сторона не менше 200 мм, ширина кайми 1/10 цієї сторони). Знак розміщується спереду і ззаду на транспортних засобах, що використовуються для навчання водіння (допускається встановлення двостороннього знака на даху легкового автомобіля).
Статтею 14 КпАП України визначено відповідальність посадових осіб і зазначено, що посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, зв`язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків.
Відповідно до ст. 127-3 КпАП України порушення посадовими особами закладів, їх філій чи інших відокремлених підрозділів, фізичними особами - підприємцями встановленого порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, а саме: здійснення підготовки, перепідготовки водіїв транспортних засобів особою, яка не має чинного документа спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів; допуск осіб, які не склали теоретичний іспит, до практичної підготовки водіїв; проведення практичної підготовки водіїв з використанням транспортних засобів, обладнаних з порушенням вимог Правил дорожнього руху, або особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу від п`ятисот до вісімсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Стаття 127-3 КпАП України визначає відповідальність за порушення порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів.
Отже, суб`єктами відповідальності за ст. 127-3 КпАП України виступають посадові особи закладів, їх філій чи інших відокремлених підрозділів або фізичні особи-підприємці, що проводять підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів.
В той же час, Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить визначення "посадова особа", а оперує цим терміном у значенні суб`єкта накладення адміністративного стягнення або застосування адміністративної відповідальності до спеціального суб`єкта - посадової особи. 
За визначенням, що міститься у ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.
Відповідно до ч. 1 ст. 164 Глави VII Посадові злочини Кримінального кодексу України, під посадовими особами розуміються особи, які постійно чи тимчасово здійснюють функції представників влади, а також займають постійно чи тимчасово на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форм власності посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним повноваженням.
За визначенням, що міститься у абз. 2 п. 2 Розділу І Порядку підтвердження професійної компетентності водіїв транспортних засобів для надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів, затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України 18.11.2020 № 789 водій-інструктор - фізична особа, яка перебуває у трудових відносинах з навчальним центром, має посвідчення водія на право керування транспортним/ми засобом/ами відповідної категорії та стаж керування транспортним/ми засобом/ами відповідної категорії не менше трьох років.
Як не заперечується сторонами у справі, позивач за цивільно-правовим договором № 10 про надання послуг від 24.03.2025 надає ПП «Бахмацький автомобіліст» послуги з виробничого навчання водіння, технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів у навчальній групі замовника строком на 1 рік.
Також, між ПП «Бахмацький автомобіліст» та ОСОБА_2 укладений Договір оренди (найму) автомобіля для навчальної їзди, зареєстрований за № 584, марки DACIA, моделі SANDERO, випуску 2009 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Проаналізувавши вказані обставини та зазначені норми, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у спірному випадку позивач не є суб`єктом правопорушення та не може нести відповідальність за ст. 127-3 КпАП України, а відтак оскаржувана постанова підлягає скасуванню за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Таким чином, суд попередньої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а правові підстави для задоволення вимог апеляційної скарги - відсутні.
Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29).
Перевіривши мотивування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.
Керуючись статтями 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення - залишити без задоволення.
Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко