ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2026 р. Справа № 910/9104/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Демидової А.М.
суддів: Євсікова О.О. 
Ходаківської І.П. 

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 (повний текст рішення складено та підписано 04.12.2025) (суддя Підченко Ю.О.)

у справі № 910/9104/25 Господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтермаркет+"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"
про стягнення 36 589,58 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтермаркет+" (далі - ТОВ "Інтермаркет+", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - ТОВ "Оператор ГТС України", відповідач) про стягнення 3 % річних у розмірі 7 122,67 грн та інфляційних втрат у розмірі 29 466,91 грн.
Позовні вимоги мотивовано несвоєчасним виконанням відповідачем рішення суду у справі № 910/1699/25, у зв`язку із чим, як стверджував позивач, у період з 12.02.2025 по 14.07.2025 включно ТОВ "Оператор ГТС України" продовжувало безпідставно користуватися грошовими коштами, належними до сплати/поверненню позивачу, а ТОВ "Інтермаркет+" фактично несло матеріальні втрати від інфляційного знецінення утримуваних коштів банківської гарантії, а тому позивач нарахував до стягнення з відповідача 29 466,91 грн інфляційних втрат та 7 122,67 грн 3 % річних.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/9104/25 позовні вимоги задоволено та стягнуто з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ "Інтермаркет+" 3 % річних у розмірі 7 122,67 грн, інфляційні втрати в розмірі 29 466,91 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив із того, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25, яке набрало законної сили, було встановлено підстави для повернення позивачу 566 400,00 грн безпідставно отриманих грошових коштів (банківської гарантії), а також зроблено висновок про правильність нарахування 25 418,17 грн 3 % річних та 82 449,60 грн інфляційних втрат за загальний період нарахування з 15.08.2023 по 11.02.2025. Оскільки, звертаючись до суду з даним позовом у справі № 910/9104/25, позивачем нараховано до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати за загальний період нарахування з 12.02.2025 по 14.07.2025 (15.07.2025 відповідач виконав рішення суду в справі № 910/1699/25), здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наданих позивачем розрахунків сум 3 % річних та інфляційних втрат, суд визнав такі розрахунки обґрунтованим та арифметично правильними, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 7 122,67 грн 3 % річних та 29 466,91 грн інфляційних втрат за період з 12.02.2025 по 14.07.2025 задоволено в повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/9104/25, ТОВ "Оператор ГТС України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
За доводами скаржника, у зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов Договору, що є гарантійним випадком, у відповідача були наявні правові підстави для звернення до банку-гаранта про стягнення гарантії, що спростовує висновки суду першої інстанції стосовно неправомірності дій ТОВ "Оператор ГТС України".
Скаржник наголошує на відсутності правових підстав для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період до набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25 законної сили, вказуючи, що до моменту ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій у справі № 910/1699/25 судових рішень ТОВ "Оператор ГТС України" обґрунтовано вважало свої дії щодо звернення до банку-гаранта зі SWIFT-повідомленням про сплату гарантійного платежу за банківською гарантією правомірними, оскільки мало місце настання гарантійного випадку. Відтак, на переконання скаржника, до набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25 законної сили, у відповідача були відсутні правові підстави для сплати на користь позивача коштів у сумі 566 400,00 грн за банківською гарантією. 
Також скаржник вказує на помилковість визначення дати початку періоду нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки при визначенні строку нарахування інфляційних втрат та відсотків річних позивачем не враховано положення ст. 253 і 254 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якими визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, та до періоду не може бути включено неповний день - день події, якою обмежується такий строк; нарахування здійснено позивачем із неправильним застосуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов п. 7.7 договору - при нарахуванні процентів річних помилково обрано ставку 3 % річних замість домовлених 0,01 % річних.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 (колегія суддів у складі: головуючого Демидової А.М., суддів Ходаківської І.П., Владимиренко С.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Оператор ГТС України" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/9104/25, розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 16.01.2026.
У зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у довготривалій відпустці з 04.02.2026 по 16.02.2026 та з 17.02.2026 по 18.03.2026, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2026 для розгляду справи № 910/9104/25 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Демидова А.М. - головуючий суддя, судді: Євсіков О.О., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 апеляційну скаргу ТОВ "Оператор ГТС України" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/9104/25 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Демидова А.М. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Ходаківська І.П.
Зважаючи на воєнний стан в Україні, тривалі повітряні тривоги, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій та забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. 
Позиції учасників справи
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти апеляційної скарги заперечує і просить суд відмовити в її задоволенні в повному обсязі, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, на розгляді Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/1699/25 за позовом ТОВ "Інтермаркет+" до ТОВ "Оператор ГТС України" про стягнення 674 267,77 грн, з яких: 566 400,00 грн безпідставно отриманих грошових коштів, 25 418,17 грн 3 % річних, 82 449,60 грн інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2025, позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ "Інтермаркет+" 566 400,00 грн безпідставно отриманих грошових коштів, 25 418,17 грн 3 % річних, 82 449,60 грн інфляційних втрат, 8 091,21 грн судового збору.
17.07.2025 Господарським судом міста Києва на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ.
Рішення суду у справі № 910/1699/25 було виконано в добровільному порядку та в повному обсязі ТОВ "Оператор ГТС України" 15.07.2025, що підтверджується платіжними інструкціями № 376353 від 15.07.2025, № 376354 від 15.07.2025, № 376355 від 15.07.2025 та № 376356 від 15.07.2025.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що у період з 12.02.2025 по 14.07.2025 включно ТОВ "Оператор ГТС України" продовжувало безпідставно користуватися грошовими коштами, належними до сплати/поверненню позивачу, а ТОВ "Інтермаркет+" фактично несло матеріальні втрати від інфляційного знецінення утримуваних коштів банківської гарантії, у зв`язку із чим позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 29 466,91 грн інфляційних втрат та 7 122,67 грн 3 % річних.
Відповідач, заперечуючи проти позову, наголошував на тому, що порушником забезпеченого зобов`язання є саме позивач і відповідачем правомірно та відповідно до умов договору і банківської гарантії направлено вимогу про її виконання, позивач не має права на регресну вимогу до відповідача; з огляду на припинення існування забезпечення виконання договору про публічну закупівлю у виді банківської гарантії внаслідок його належного виконання, його повернення не є можливим; до моменту ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій у справі № 910/1699/25 судових рішень ТОВ "Оператор ГТС України" обґрунтовано вважало свої дії щодо звернення до банку-гаранта зі SWIFT-повідомленням про сплату гарантійного платежу за банківською гарантією правомірними, оскільки мало місце фактично настання гарантійного випадку; до набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25 законної сили, у відповідача були відсутні правові підстави для сплати на користь позивача коштів у сумі 566 400,00 грн за банківською гарантією; нарахування 3 % річних та інфляційних втрат здійснено позивачем помилково у зв`язку з неправильним застосуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов забезпеченого договору; при нарахуванні процентів річних позивачем помилково обрано ставку 3 % річних замість домовлених 0,01 % річних.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови
Серед основних конституційних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено місцевим господарським судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25 за позовом ТОВ "Інтермаркет+" до ТОВ "Оператор ГТС України" про стягнення 674 267,77 грн, з яких: 566 400,00 грн безпідставно отриманих грошових коштів, 25 418,17 грн 3 % річних, 82 449,60 грн інфляційних втрат, яке набрало законної сили, було встановлено підстави для повернення позивачу 566 400,00 грн безпідставно отриманих грошових коштів (банківської гарантії), а також зроблено висновок про правильність нарахування 25 418,17 грн 3 % річних та 82 449,60 грн інфляційних втрат за період з 15.08.2023 по 11.02.2025.
Згідно з положенням частини першої статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.
Аналізуючи положення частини сьомої статті 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 зробила висновок про те, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.06.2024 у справі № 910/3646/23 виснується "…що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.".
Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.
Враховуючи викладене, колегією суддів відхиляються доводи скаржника щодо неналежного виконання позивачем умов договору, що є гарантійним випадком, та наявністю у відповідача правових підстав для звернення до банку-гаранта про стягнення гарантії.
Крім того, колегія суддів зауважує, що наявність правових підстав для звернення до банку-гаранта про стягнення гарантії не є предметом даного судового розгляду, а такі обставини вже були встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25, яке набрало законної сили.
Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Апеляційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Принцип правової визначеності є фундаментальною складовою верховенства права і означає, що закони та правові акти повинні бути ясними, передбачуваними й доступними для розуміння громадянами. Цей принцип добре розвинений у практиці Європейського суду з прав людини, який послідовно вказує на значущу роль судової практики для забезпечення передбачуваності закону.
Суд апеляційної інстанції у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.
Відтак доводи скаржника щодо неналежного виконання позивачем умов договору, що є гарантійним випадком, та наявністю у відповідача правових підстав для звернення до банку-гаранта про стягнення гарантії, спрямовані на переоцінку доказів, незгоди заявника з висновками судів та наданою оцінкою доказам у справі № 910/1699/25, що є недопустимим.
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 17.07.2025 Господарським судоми міста Києва на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ.
Рішення суду у справі № 910/1699/25 було виконано в добровільному порядку та в повному обсязі ТОВ "Оператор ГТС України" 15.07.2025, що підтверджується платіжними інструкціями № 376353 від 15.07.2025, № 376354 від 15.07.2025, № 376355 від 15.07.2025 та № 376356 від 15.07.2025.
Звертаючись до суду з даним позовом у справі № 910/9104/25, позивач нарахував та заявив до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати за загальний період нарахування з 12.02.2025 по 14.07.2025 (до переддня виконання відповідачем рішення суду у справі № 910/1699/25).
Перевіряючи доводи скаржника щодо відсутності правових підстав для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період до набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25 законної сили, колегія суддів зазначає таке. 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 у справі № 910/1699/25, яке набрало законної сили, було встановлено, що у ТОВ "Оператор ГТС України" були відсутні підстави для звернення до банку-гаранта (Акціонерного товариства "Акціонерний банк "РАДАБАНК") 07.08.2023 для виплати суми банківської гарантії № 223/15Г-Вз/0 від 29.03.2023, грошові кошти в сумі 566 400,00 грн було набуто ТОВ "Оператор ГТС України" без достатньої правової підстави.
Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Щодо визначення моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна, судом враховано такі висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 (пункти 84, 91):
"зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно";
"у статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна".
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд зауважує, що наведена норма свідчить про те, що інфляційні нарахування та 3 % річних можуть бути нараховані лише за весь час прострочення платежу, а тому день фактичної оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися нарахування.
Стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц).
Аналогічну правову позицію викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Суд зауважує, що зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення. 
Аналогічних правових висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 № 922/175/18.
Разом із тим, суд звертає увагу на ту обставину, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
З огляду на вимоги ч. 1 та 2 ст. 2, ч. 5 ст. 236 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо помилковості обраної ставки 3 % річних замість домовлених 0,01 % річних із посиланням на п. 7.7 договору, оскільки, як встановлено судом у справі № 910/1699/25, мало місце безпідставне набуття грошових коштів. Отже, в даному випадку відносини між сторонами виникли на підставі кондиційного зобов`язання з безпідставного отримання майна.
Місцевий господарський суд, здійснивши власний розрахунок заявлених до стягнення процентів річних та інфляційних втрат, не виходячи при цьому за межі періоду, заявленого позивачем, встановив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 29 466,91 грн та 3 % річних у розмірі 7 122,67 грн за період з 12.02.2025 по 14.07.2025.
Апеляційний господарський суд, у свою чергу, встановив, що здійснений судом першої інстанції розрахунок є арифметично правильним та здійснений у відповідності з приписами чинного законодавства.
Відтак доводи скаржника щодо помилковості визначення дати початку періоду нарахування інфляційних втрат та 3 % річних та неврахування положень ст. 253 і 254 ЦК України відхиляються колегією суддів за неспроможністю.
З огляду на викладене, правомірним є висновок місцевого господарського суду про задоволення позову.
Щодо посилань в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що такі не є релевантними до правовідносин, що виникли у даній справі № 910/9104/25, відтак не можуть бути до них застосовані.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що в даній справі надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного в даній справі судового рішення відсутні.
За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Судові витрати
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги судові витрати за її розгляд відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2025 у справі № 910/9104/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, передбачені ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.М. Демидова 

Судді О.О. Євсіков

І.П. Ходаківська