Справа № 420/2794/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши у поряду письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальниці відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позовом ОСОБА_1 до начальниці відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань, в якому позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність начальниці відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни через умисне надання неповної інформації згідно запиту на інформацію від 29 грудня 2025 року, про надання копій розпорядчих актів, якими визначалося набуття та припинення повноважень виконуючого обов`язків директора ДБР в порядку ротації у відповідності із частиною четвертою статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" за період 1 березня 2020 року - 30 грудня 2021 року;
зобов`язати Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 згідно запиту на інформацію від 29 грудня 2025 року копії розпорядчих актів, якими визначалося набуття та припинення повноважень виконуючого обов`язків директора ДБР в порядку ротації у відповідності із частиною четвертою статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" за період з 1 вересня 2020 до 31 грудня 2021 року.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивача зазначив, що він звернувся із запитом до Державного бюро розслідувань, у якому просив надати копії розпорядчих актів, якими визначалося набуття та припинення повноважень виконуючого обов`язків директора ДБР в порядку ротації у відповідності із частиною четвертою статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" за період 1 березня 2020 року - 30 грудня 2021 року. Листом №2102ПІ/10-13-06-16/26 від 02.01.2026 року начальниця відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблова Оксана Олексіївна (далі - відповідачка) проінформувала, що 20 серпня 2020 року в ДБР було затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (наказ ДБР від 20 серпня 2020 року № 434).
На переконання позивача відповідачка надала неповну інформацію, пославшись на пункту 1.5 Переліку відомостей, за яким накази з особового складу стосовно осіб рядового і начальницького складу в частині оголошення відомостей, що дають змогу ідентифікувати працівника, віднесено до відомостей, що становлять службову інформацію та розголошенню не підлягають.
Представник позивача зазначає, що запитувана інформація не відноситься до інформації з обмеженим доступом, є інформацією про виконання державними посадовими особами своїх функцій, відтак, повинна надаватися безумовно.
Відповідачем - Державним бюро розслідувань подано відзив на адміністративний позов, в якому представник відповідача зазначив, що викладені в позові вимоги позивач вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Представник відповідача в обґрунтування правової позиції вказує, що у позові не заперечується, що Єрмолатін В.І. просив надати йому копії розпорядчих актів, які видавались тільки на підставі частини четвертої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань». Однак, на думку ОСОБА_1 надані йому копії документів є недостатніми для задоволення його потреби у отриманні інформації, а тому, як стверджується, посилання відповідача на відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, свідчить про необґрунтованість відмови.
На переконання представника відповідача претензії та доводи позовної заяви ОСОБА_1 зводяться не до змісту отриманої від ДБР відповіді чи наданих документів, а до незгоди із положеннями Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.
Також представник відповідача вказує, що під час надання позивачу копії запитуваних документів ДБР керувалося Переліком відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань у якому зазначено, що накази з особового складу стосовно осіб рядового і начальницького складу в частині оголошення відомостей, що дають змогу ідентифікувати працівника відносяться до відомостей, що становлять службову інформацію. Крім того, рішенням комісії з питань роботи із службовою інформацією ДБР від 25.12.2023 підтверджено, що документи з грифом «Для службового користування», які створені у 2018-2022 роках містять відомості, що становлять службову інформацію. Зазначена Комісія утворена у відповідності до статей 6, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», та пункту 2 Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних, носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 № 736. У позовній заяві стверджується, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України. В той же час, Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР (далі - Перелік) неконституційним чи таким, що суперечить чинного законодавству не визнавався та у судовому порядку не скасовувався, а тому, відмовляючи у надані інформації на запит ОСОБА_1 , ДБР цілком обґрунтовано посилалося на приписи вищевказаного Переліку.
За твердженням представника ДБР, сама лише незгода позивача із внутрішніми наказами ДБР без їх скасування у встановленому порядку не звільняє розпорядника від обов`язку виконувати їхні вимоги. З огляду на специфіку діяльності ДБР та необхідність захисту даних працівників, обмеження доступу до запитуваних документів є обґрунтованим, пропорційним та таким, що в даному випадку переважає приватний інтерес позивача щодо отримання копій наказів.
Представник відповідача зазначає, що аналізуючи запитувані позивачем у запиті документи та доводи позовної заяви у розрізі положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», ДБР вважає, що вони підпадають під критерії обмеження, передбачені частиною 2 статті 6 Закону, а саме: 
1) обмеження доступу до відомостей, які містяться у копії розпорядчих актах, якими визначалося набуття та припинення повноважень виконуючого обов`язків Директора ДБР в порядку ротації з вересня 2020 року по 30 грудень 2021 року, які є інформацією з обмеженим доступом, відповідає захищеним інтересам працівників ДБР щодо захисту їх персональних даних, особистого і сімейного життя. При цьому, беручи до уваги статус ДБР як правоохоронного органу, специфіку завдань, які вирішує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР, обмеження доступу до таких відомостей відповідає правомірному інтересу держави України в особі працівників ДБР щодо запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням; 
2) можливість завдання істотної шкоди у період дії воєнного стану захищеним та правомірним інтересам органу та осіб рядового та начальницького складу ДБР, полягає у можливості маніпулювання відповідними відомостями, які є інформацією з обмеженим доступом-конфіденційною інформацією, з боку третіх осіб (спецслужб) з метою опосередкованого (через коло рідних та близьких осіб; за допомогою засобів масової інформації тощо) та/або безпосереднього впливу на осіб рядового та начальницького складу ДБР, як на фізичних осіб, з метою схилення їх, до прийняття тих чи інших рішень.
3) зазначена вище потенційно-конкретна істотна шкода від надання таких відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні. Відповідно до статті 29 Закону України «Про доступ до публічної інформації», суспільно значущою є інформація про корупцію, екологічні катастрофи або порушення прав людини. Позивач, як правило, запитує накази з особистих мотивів (наприклад, для іншого судового спору). Приватний інтерес однієї особи не може переважати загальнодержавний інтерес у забезпеченні безпеки правоохоронної системи. У даному випадку приватність працівників ДБР та членів його сім`ї, таємність організації внутрішньої структури органу, а також кадрових переміщень особового складу ДБР вважаються вагомішими за загальну цікавість позивача та загалу до деталей призначення особового складу ДБР і має на меті попередити настання будь-яких негативних наслідків.
Крім того, право на доступ до інформації, встановлене статтею 34 Конституції України, може бути обмежене у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Указаний висновок щодо застосування статті 64 Конституції України в умовах воєнного стану узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 01.12.2022 у справі № 580/2869/22, в якій зазначено, що конституційні права громадян, які не охоплені статтею 64 Конституції України, можуть бути обмежені в умовах воєнного або надзвичайного стану. Отже, в даному випадку обмеження доступу до документів/інформації з відомостями щодо особового складу ДБР відповідає інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку та має на меті попередження настання будь-яких негативних наслідків для таких інтересів.
Представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якому, зокрема зазначив, що доводи викладені у відзиві є необґрунтованими, не спростовують викладених в адміністративному позові фактів та обставин.
Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що ДБР не погоджується з доводами, викладеними у відповіді на відзив, вважає їх необґрунтованими, не підтвердженими належними та достатніми доказами, а позицію такою, що не спростовує аргументи наведені у відзиві ДБР.
Відповідач - начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблова Оксана Олексіївна не скористалась правом подання відзиву на адміністративний позов.
Ухвалою суду від 09.02.2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою від 09.04.2026 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Державного бюро розслідувань про залишення позову без руху.
Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.
Як встановлено судом, позивач звернувся до Державного бюро розслідувань з інформаційним запитом про отримання публічної інформації від 29.12.2025 року. 
У запиті позивач просив надати копії розпорядчих актів, якими визначалося набуття та припинення повноважень виконуючого обов`язків директора ДБР в порядку ротації у відповідності із частиною четвертою статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" за період 1 березня 2020 року - 30 грудня 2021 року. 
Листом від 02.01.2026 року за №2102ПІ/10-13-06-16/26 позивачу надана відповідь за результатами розгляду запиту від 29.12.2025 року.
Так, в листі зазначено, що «…до 17 березня 2020 року тимчасово виконуючою обов`язки Директора ДБР була ОСОБА_3 , яка припинила виконання обов`язків за посадою Директора ДБР на підставі Указу Президента України від 17 березня 2020 року № 89/2020 «Про звільнення тимчасово виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань». 
У зв`язку із вказаним, надаємо копії актів, якими визначалося набуття та припиненням повноважень виконуючого обов`язків Директора ДБР за період з 17 березня до вересня 2020 року. 
Разом з цим інформуємо, що 20 серпня 2020 року в ДБР було затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (наказ ДБР від 20 серпня 2020 року № 434) (далі - Перелік відомостей). 
Відповідно до пункту 1.5 Переліку відомостей, накази з особового складу стосовно осіб рядового і начальницького складу в частині оголошення відомостей, що дають змогу ідентифікувати працівника, віднесено до відомостей, що становлять службову інформацію та розголошенню не підлягають. 
З огляду на зазначене, відсутні правові підстави у наданні запитуваних копій внутрішніх організаційно-розпорядчих документів з порушеного питання за період вересня 2020 до 31 грудня 2021 року, оскільки вони були внесенні до документів з обмеженим доступом. 
Додатково роз`яснюємо, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації здійснюється відповідно до статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації».».
Позивач вважає, що відповідачем надано не повну та недостовірну інформацію, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно зі ст.5 Закону України від 2 жовтня 1992 року №2657-XII «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Згідно ст.5 вказаного Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
За змістом ч.1, 2 ст.7 Закону України «Про інформацію» передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. 
Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (ч.1 ст.2 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Публічна інформація, згідно із ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.
Статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено забезпечення доступу до інформації шляхом: 
1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 
2) надання інформації за запитами на інформацію.
Статтею 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Відповідно до положень ч. 1, 2, 4, 5 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі. 
Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Згідно ч.1-5 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
При цьому обов`язковою умовою, у разі відмови в задоволенні запиту є наведення обґрунтованих підстав такої відмови. У разі неправомірної відмови - суд може визнати такі дії протиправними та зобов`язати її надати.
Така ж правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 25.06.2019 року по справі №9901/924/18.
Суд зазначає, що спірним моментом в межах даного спору є те, що відповідач надав документ, який на думку позивача не відповідає оригіналу та не містить повної та достовірної інформації.
Як встановлено судом, позивач просив надати копії розпорядчих актів, якими визначалося набуття та припинення повноважень виконуючого обов`язків директора ДБР в порядку ротації у відповідності із частиною четвертою статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" за період 1 березня 2020 року - 30 грудня 2021 року.
На свій запит позивач отримав копії наказів від 17.03.2020, 18.05.2020, 20.07.2020. 
Наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 №434 затверджений Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.
Відповідно до п. 1.5 Наказу №434 належать накази з особового складу стосовно осіб рядового і начальницького складу в частині оголошення відомостей, що дають змогу ідентифікувати працівника. 
Разом з тим, вказаний наказ втратив чинність на підставі наказу Державного бюро розслідувань № 373 від 29.06.2021.
Так, наказом виконуючого обов`язки директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 від 29.06.2021 № 373 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань. 
Відповідно до п. 1.3. вищезазначеного переліку, до таких відомостей належать відомості щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу органу ДБР (службові обов`язки, призначення, переведення, звільнення тощо).
Вказаний наказ є чинним та незаконним не визнавався.
Так, інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції. Така необхідність може існувати, коли, іnter alіa, поширення інформації забезпечує прозорість у порядку ведення державних справ та у питаннях, що становлять інтерес для суспільства в цілому, і таким чином, дозволяє широкій громадськості брати участь у державному управлінні (див. mutatіs mutandіs рішення ЄСПЛ у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 84)).
Визначення того, що може становити предмет суспільного інтересу, буде залежати від обставин кожної справи. Суспільний інтерес виникає щодо питань, які впливають на громадськість настільки, що вона може на законних підставах цікавитися ними, які привертають її увагу або які значно стосуються її, особливо якщо такі питання впливають на добробут громадян чи життя громади. Це також стосується питань, здатних призвести до значних суперечок щодо важливих соціальних викликів або проблем, про які громадськість бажатиме отримати інформацію. Суспільний інтерес не може зводитися до прагнення громадськості отримати інформацію про приватне життя інших людей. 
Суд зазначає, що позивач у позовній заяві не обґрунтовує, що запитувана інформація ним у запиті інформація є інформацією, яка становить суспільний інтерес, та не наводить обґрунтування з яким наміром позивач бажає отримати таку інформацію та яким чином він буде її використовувати. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній до 27.12.2019), Державне бюро розслідувань (далі - ДБР) визначено, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Статтею 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній з 27.12.2019) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Тобто, з 27 грудня 2019 року, ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.
Наказом ДБР №323 від 08.07.2020, затверджено Перелік посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.
Таким чином, на реалізацію наказу ДБР були виведені зі штатних розписів територіальних управлінь ДБР посади державної служби та введено нові посади старшого та середнього начальницького складу правоохоронного органу. 
Крім того, відповідно до п.1.3 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань запитувана позивачем інформація є службовою інформацією, доступ до якої обмежено.
Відтак, враховуючи надання позивачу копії наказів «Про виконання повноважень Директора Державного бюро розслідувань» від 17.03.2020 №179-ОС, від 18.05.2020 №327-ОС, від 20.07.2020 №352, відповідачі діяли правомірно та у відповідності до чинних нормативно-правових актів.
Разом з тим, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Аналогічна позиція викладена і в постановах Верховного Суду, зокрема, від 19.10.2020 у справі №815/1294/16 та від 26.07.2021 у справі №420/2068/19.
В свою чергу позивач не обґрунтовує, що запитувана інформація про виконання повноважень директора ДБР є інформацією, яка становить суспільний інтерес. 
Разом з тим, суд зазначає, що у запиті ОСОБА_1 від 29.12.2025 року відсутнє обґрунтування з яким наміром позивач бажає отримати інформацію відносно посадової особи правоохоронного органу та яким чином він буде її використовувати. 
Відсутнє таке обґрунтування і у позовній заяві.
В свою чергу, виходячи з положень частини 2 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", та беручи до уваги зміст запитуваної позивачем інформації, суд дійшов висновку, що вона відповідає вищезазначеним критеріям обмеження.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 .
Крім того, слід також враховувати статус ДБР як правоохоронного органу, специфіку завдань, які вирішує ДБР, особливий характер служби в ДБР, умови правового захисту працівників ДБР.
Водночас як Конституція України, так і міжнародне законодавство передбачають, що право на доступ до інформації не є абсолютним та може бути обмежене законом за певних умов.
Так, за змістом пункту 3 статті 19 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права здійснення права на свободу вираження, зокрема права отримувати і поширювати інформацію, накладає особливі обов`язки і особливу відповідальність. Воно може бути обмежене законом, якщо це необхідно, зокрема для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моралі населення.
Подібне регулювання міститься у статті 10 Конвенції, відповідно до пункту 2 якої здійснення права на отримання і поширення інформації може підлягати обмеженням, якщо вони передбачені законом, є необхідними в демократичному суспільстві та спрямовані на захист інтересів національної безпеки, територіальної цілісності, громадської безпеки, запобігання заворушенням чи злочинам, охорони здоров`я чи моралі, захисту репутації чи прав інших осіб, запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету та безсторонності суду.
Саме тому частина третя статті 34 Конституції України установлює, що здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Конституційний Суд України у Рішенні від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 наголосив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012).
Згідно з позицією Конституційного Суду України обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Конституційний Суд України також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019).
Таким чином, за позицією Конституційного Суду України, право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Першого сенату Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року № 1-р(I)/2020).
Варто зауважити, що відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 цієї Конституції.
Оскільки у статті 64 Конституції України немає посилання на її статтю 34, то право на доступ до публічної інформації може бути обмежено в умовах воєнного або надзвичайного стану, якщо є необхідним для захисту національної безпеки, громадського порядку, прав інших осіб або для підтримання авторитету та неупередженості правосуддя.
Водночас таке обмеження може здійснюватися виключно на підставі закону та має відповідати принципам демократичного суспільства, зокрема законності, необхідності та пропорційності.
Суд вважає, що в умовах військової агресії російської федерації проти України розголошення ПІБ, посади, місця служби тощо може становити загрозу національній безпеці, а також провокувати вчинення протиправних дій (актів несанкціонованого втручання, загроза здоров`ю та життю тощо) в місцях несення служби. Шкода від оприлюднення, надання такої інформації переважає суспільний інтерес у її отриманні під час воєнного стану в Україні.
Щодо повноважень представника Державного бюро розслідувань, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч 1, 3 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.
Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
На підтвердження повноваження представника Державного бюро розслідувань - Усатенка Дмитра Ігоровича до відзиву на адміністративний позов додано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої Усатенко Дмитро Ігорович діє виключно в судах без окремого доручення (самопредставництвао) з усіма правами та обов`язками сторони, третьої особи в т.ч. подання процесуальних документів, оскарження судових рішень, посвідчення копій.
Також надано копію наказу від 06.12.2024 №249/ОС, посадову інструкцію державного службовця.
Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (частина четверта статті 87 Цивільного кодексу України).
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім Цивільного кодексу України, спеціальним Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".
Загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в статті 4 вказаного Закону. До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі. З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (частина перша статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань") .
Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (частина третя статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").
При цьому, відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 цього закону Витяг з Єдиного державного реєстру містить відомості, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.
Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, закріплений статтею 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі.
Отже, наявність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням наявності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд.
Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містить відомості щодо можливості здійснення самопредставництва Олійником А. Державного бюро розслідувань.
Таким чином, вказані документи є належним доказом наявності у представника ДБР повноважень приймати участь у справі в якості представника, а отже і подавати заяви по суті справи.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. 
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд
ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до начальниці відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Державне бюро розслідувань (код ЄДРПОУ 41760289, вул. Симона Петлюри, буд. 15, м. Київ, 01032);
Відповідач: начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблова Оксана Олексіївна (вул. Симона Петлюри, буд. 15, м. Київ, 01032)

Суддя П.П. Марин

.