Справа № 351/1905/24 
Провадження № 22-ц/4808/344/26 
Головуючий у 1 інстанції  
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М., 
секретар Кузів А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Новікова Олександра Павловича на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2025 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Сегіна І.Р. у м. Снятині, у справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
у с т а н о в и в:

25 вересня 2024 року представник АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги мотивував тим, що 30.12.2021 року між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання споживчого № 509999121, відповідно до умов якої позивач зобов`язується надати відповідачу кредит, а відповідач зобов`язався в поряду та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісії та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. 
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит. Однак відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, порушив умови кредитного договору в результаті чого станом на 19.02.2024 року має прострочену заборгованість у розмірі 778 148,07 грн.

Снятинський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 16 грудня 2025 року позов задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 509999121 від 30.12.2021 року в загальному розмірі 778 148,07 грн.,з яких: залишок кредиту 494 242,85 грн., нараховані відсотки за користування кредитом 283 905,22 грн.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 9 337,78 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Новіков О.П. звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою. Вважає оскаржене рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, а судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності. Матеріали справи свідчать про те, що позивач звернувся до суду з позовом, не надавши належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а саме доказів фактичної видачі кредитних коштів. Надана разом з позовом копія «меморіального ордеру» була дефектною (не містила підписів, не була належним чином засвідчена). Суд мав би ухвалити рішення про відмову в позові через недоведеність позовних вимог (оскільки тягар доказування лежить на позивачеві згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК), але почав самостійно виправляти недоліки правової позиції банку. Замість того, щоб зафіксувати відсутність належного доказу, суд з власної ініціативи зобов`язав АТ «Сенс Банк» надати належним чином засвідчену копію меморіального ордеру.
Апелянт вказує на ігнорування судом вимог щодо огляду електронних доказів, оскільки сторона відповідача у суді першої інстанції заявляла клопотання про огляд електронного доказу (оригіналу меморіального ордеру) за місцем його знаходження – в автоматизованій банківській системі або на сервері банку, шляхом доступу через мережу Інтернет або іншим технічним способом, передбаченим ст. 85 ЦПК України. Метою цього огляду було встановлення наявності кваліфікованого електронного підпису (КЕП), мітки часу та метаданих файлу, які б підтверджували його створення саме 30.12.2021 року. Суд безпідставно відмовив у задоволенні цього клопотання ухвалою. Аргументація суду зводилася до того, що огляд за місцем знаходження проводиться лише тоді, коли докази «не можна доставити до суду». Суд дійшов помилкового висновку, що оскільки існує паперова роздруківка, то електронний доказ «доставлений». Паперова копія електронного документа не є самим електронним документом. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ – це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних. Його візуальна форма (роздруківка) не містить критично важливих для перевірки автентичності елементів – криптографічного підпису та метаданих. Відмовляючи в огляді оригіналу (файлу в системі), суд фактично позбавив відповідача можливості перевірити достовірність доказу.
Документ, на який посилається суд як на паперову копію меморіального ордеру, є паперовою роздруківкою (або сканкопією такої роздруківки). У графі «Підпис» цей документ містить зображення підпису невідомої особи, а не кваліфікований електронний підпис (КЕП) уповноваженого працівника банку. 
Окрім дефектного меморіального ордеру, у справі наявні «виписки по рахунках», що містяться в матеріалах електронної справи у вигляді файлів. Сторона захисту наголошує на юридичній нікчемності цих файлів як доказів руху коштів з огляду на надання суду незахищених, редагованих файлів замість документів, відсутність обов`язкових реквізитів первинних документів (власноручного підпису уповноваженого працівника банку та печатки банку), відсутність кваліфікованого електронного підпису (КЕП) на самому доказі.
Отже, зауважує, що у матеріалах справи відсутній будь-який належний первинний документ (меморіальний ордер, виписка з особового рахунку, виписка з кореспондентського рахунку), який би відповідав вимогам ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік...» (мав би підпис автора операції) та підтверджував факт видачі готівки чи перерахування коштів. Рішення суду ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах.
Просить скасувати рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі у зв`язку з недоведеністю факту надання кредитних коштів належними та допустимими доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач та його представник до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача адвокат Новіков О.П. подав заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача ОСОБА_1 ..

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення представника АТ "Сенс Банк" – адвоката Рудницького Ю.І. проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд установив, що 30.12.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 підписано оферту на укладення угоди про надання споживчого № 509999121, анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб ПАТ «Альфа-Банк» та довідку про умови кредитування (т.1 а.с.30-41).
Відповідно до умов договору, позичальнику надано кредит в розмірі 500 000 грн., з фіксованою процентною ставкою 28,00 % річних, строком на 48 місяців. Дата повернення кредиту 30.12.2025.
Згідно з розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 509999121 від 30.12.2021 року станом на 19.02.2024 року становить 778 148,07 грн., з яких: залишок кредиту – 494 242,85 грн., нараховані відсотки за користування кредитом – 283 905,22 грн (т.1 а.с.42).
12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк". Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022р.
Як встановлено при розгляді справи, банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, що підтверджується меморіальним ордером № 819436390 від 30.12.2021 р., долученого позивачем на підставі ухвали суду від 21.10.2025 року.

Задовольняючи позов, суд зазначив, що відповідач не надав будь-яких доказів, які б спростовували отримання ним кредитних коштів від позивача на підставі кредитного договору № 509999121 від 30.12.2021 року, тому стягнув заборгованість у сумі 778 148,07 грн., з яких залишок кредиту – 494 242,85 грн, нараховані відсотки за користування кредитом – 283 905,22 грн.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.
В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з положеннями статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до норм статті 640 ЦК України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно з статтею 642 ЦК - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.
Разом з тим, згідно з частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами 30 грудня 2021 року був укладений кредитний договір.
30 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір шляхом власноручного підписання оферти на укладення угоди про надання кредиту № 509999121, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтовної реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг.
В тексті оферти, підписання якої не заперечується відповідачем, зазначено, що підпис позичальника на цьому договорі свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування, та про те, що Акцепт пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 509999121, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 30 грудня 2021 року він отримав у дату складання цієї Оферти.
Крім того, банк отримав від ОСОБА_1 анкету-заяву про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», яка підписана останнім.
Зазначені обставини дають підстави вважати доведеним, що між сторонами АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом його підписання. Оферти та отримання АТ «Альфа-Банк» 25.03.2021 письмової Анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк».
Вказані вище обставини свідчать, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які є обов`язковими для виконання кожним із сторін. При цьому, оферта та акцепт містили всі істотні умови договору, на підставі яких було відкрито рахунок та встановлено кредитний ліміт, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості, яка складається з тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, є обґрунтованими.
Апеляційний суд враховує, що вимога про визнання такого правочину недійсним стороною відповідача не пред`являлася, суд такі вимоги не вирішував, а отже, умови кредитного договору підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи і право вимоги банку до позичальника за кредитним договором про повернення суми боргу, яке виникло у нього на підставі чинного правочину, презюмується.
При цьому відповідач не оспорює факту укладення ним кредитного договору, а вказує на неотримання ним кредитних коштів, а поданий в якості доказу меморіальний ордер про переведення на його рахунок кредитних коштів вважає неналежним доказом існування боргу. Доводи апеляційної скарги щодо недопустимості наданих доказів не є підставою для скасування оскарженого рішення з наступних підстав.
Відповідач, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, не надав будь-яких доказів, які б спростовували отримання кредитних коштів від позивача на підставі кредитного договору № 509999121 від 30.12.2021року.
Згідно зі ст. 1 п. 1.19-1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.
Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер (ст. 22 цього ж Закону).
Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку (п. 4 ст. 22 цього ж Закону).
За положеннями ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, але є належним засобом доказування, якщо її достовірність не викликає сумнівів. Подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим (постанова КГС ВС від 21.06.2023 у справі №916/3027/21).
Надана на вимогу суду першої інстанції засвідчена копія меморіального ордеру №819436390 від 30.12.2021 року є належним доказом (т.2 а.с.49). 
Крім того, апеляційний суд враховує, що позивачем на підтвердження позовних вимог було долучено виписку по рахунку (т.1 а.с.17-28), з якої вбачається перерахування коштів з рахунку банку на рахунок відповідача - НОМЕР_1 , відкритий у банку, і який є ідентичним номеру рахунку ОСОБА_1 у меморіальному ордері №819436390 від 30.12.2021 року.
Верховним Судом у постанові від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц зроблені висновки про те, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитними договорами.
Згідно з пунктом 63 Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Крім того, виписка порахунку формується на підставі обумовленого сторонами договору банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
При цьому, відповідач, заперечуючи проти наявності між ним та банком зобов`язань, не спростував використанням ним коштів у кредит та належності йому зазначеного карткового рахунку, який останній просив відкрити. Разом з тим відповідач не заперечував проти розміру заборгованості, не оспорював розрахунок банку, і не стверджував однозначно про відсутність кредитних відносин між ним та банком, оспорюючи докази, надані позивачем.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до змісту наданих в першій інстанції заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції у зв`язку із наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Новікова Олександра Павловича залишити без задоволення.
Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
В.М. Луганська