ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

09 лютого 2026 року   Справа № 903/997/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Олексюк Г.Є. , суддя Філіпова Т.Л. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області"
на рішення Господарського суду Волинської області від 09.12.2025 
(ухвалене о 11:09 год. у м. Луцьку, повний текст складено 09.12.2025)
у справі № 903/997/25 (суддя Гарбар І.О.) 
за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ковельської міської ради, Західного офісу Держаудитслужби
до відповідачів:
1) фізичної особи-підприємця Комінко Миколи Ярославовича
2) Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України
про визнання недійсним договору та стягнення 1 439 136 грн 54 коп.
за участю представників учасників справи:
від Ковельської міської ради - не з`явився; 
від Західного офісу Держаудитслужби - не з`явився; 
від фізичної особи-підприємця Комінко Миколи Ярославовича - не з`явився; 
від Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" - Махнюк О.І., Наконечний В.Г.;
від Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - не з`явився; 
прокурор - Рункевич І.В.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ковельської міської ради, Західного офісу Держаудитслужби звернувся до Господарського суду Волинської області із позовом до фізичної особи-підприємця Комінко Миколи Ярославовича, Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області", в якому просив:
- визнати недійсним договір про постачання медичних товарів від 09.01.2024 № 19 ЗПП, укладений між Комунальним некомерційним підприємством "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" та фізичною особою-підприємцем Комінком Миколою Ярославовичем. 
- стягнути із фізичної особи-підприємця Комінка Миколи Ярославовича на користь Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" грошові кошти в сумі 1 439 136 грн 54 коп., а із Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" одержані за рішенням суду грошові кошти в сумі 1 439 136 грн 54 коп. – стягнути у дохід держави.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладений за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу фізичної особи-підприємця Комінко Миколи Ярославовича.
Прокурор вказує, що з огляду на наявність умислу лише у ФОП Комінко М.Я., як сторони оспорюваного договору, одержані ним 1 439 136 грн 54 коп. за таким правочином повинні бути повернуті іншій стороні договору, а отримані нею за рішенням суду кошти – стягуватися в дохід держави.

Господарський суд Волинської області рішенням від 09.12.2025 у справі № 903/997/25 позов задовольнив. Визнав недійсним договір про постачання медичних товарів від 09.01.2024 №19 ЗПП, укладений між Комунальним некомерційним підприємством "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" та фізичною особою-підприємцем Комінком Миколою Ярославовичем. Стягнув із фізичної особи-підприємця Комінка Миколи Ярославовича на користь Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" грошові кошти в сумі 1 439 136 грн 54 коп., а із Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" одержані за рішенням суду грошові кошти в сумі 1 439 136 грн 54 коп. стягнув у дохід держави. Стягнув із фізичної особи-підприємця Комінка Миколи Ярославовича на користь Волинської обласної прокуратури 19 692 грн 04 коп. витрат по сплаті судового збору.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що ФОП Комінко М.Я. мав умисл на укладення спірного договору, який суперечить інтересам держави і суспільства, з метою отримання прибутку.
Оскільки умисел встановлено лише у ФОП Комінко М.Я., суд виснував, що отримані ним кошти підлягають поверненню Комунальному некомерційному підприємству "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області", а кошти, стягнуті за рішенням суду, - зарахуванню в дохід держави.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 3, 13, 16, 202, 203, 215, 228 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), ст. ст. 1, 4, 5, 6, 41, 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Також судом надано оцінку дотримання прокурором порядку, встановленого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Не погоджуючись із зазначеним рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулося Комунальне некомерційне підприємство "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" із апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Волинської області від 09.12.2025 у справі № 903/997/25 скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована таким.
Відсутні підстави подання позовної заяви керівником Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Ковельської міської ради та Західного офісу Держаудитслужби, оскільки будь якого збитку державі не нанесено, а сама позовна заява була подана з порушенням ГПК України, а саме: відсутні відомості про наявність або відсутність у сторін електронної пошти та електронного кабінету та в деяких сторін номерів телефону; відсутні відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору.
До сторін по справі звертався заступник прокурора Дмитро Рудик без наданих на те повноважень, а не керівник Ковельської окружної прокуратури Волинської області. Оскільки прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор із цим позовом звернувся не дочекавшись тримісячного спливу строку для оскарження його дій.
При поданні позовної заяви судовий збір було сплачено не в повному розмірі.
Позовна вимога щодо визнання недійсним договору про постачання медичних товарів від 09.01.2024 № 19 ЗПП, укладеного між Комунальним некомерційним підприємством "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" та фізичною особою-підприємцем Комінком М. Я. прямо суперечить принципам добросовісності щодо Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області", як сторони Договору.
Керівником Ковельської окружної прокуратури Волинської області обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Прокурор подав суду апеляційної інстанції відзив, в якому вказує, що скаржником не спростовано жодного з доводів позовної заяви та не наведено підстав для скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на таке.
Твердження скаржника про не зазначення таких відомостей у позовній заяві не відповідає дійсності, оскільки відомості про наявність та відсутність в окремих сторін електронних кабінетів у системі Електронний суд вказані у позовній заяві.
В позовній заяві прокурором додатково обґрунтовано, що згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Прокурор перед пред`явленням позовної заяви повідомив позивачів про подання позовної заяви в їх інтересах. Враховуючи, що жодним із позивачів заперечення з приводу представництва прокурором їх інтересів в суді не висловлювалися, то відповідно прокурор не був зобов`язаний очікувати три місяці для вирішення питання щодо подання позовної заяви.
Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Господарського суду Волинської області від 09.12.2025 у справі № 903/997/25 без змін.

Західний офіс Держаудитслужби в поясненнях повідомляє про відсутність будь-яких пояснень, що стосуються суті спору у справі № 903/997/25.
Зазначає, що орган державного фінансового контролю не має права звертатися до суду із позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю товарів, робіт і послуг та додаткових угод про внесення змін до відповідних договорів.
Просить врахувати пояснення, а розгляд справи проводити за відсутності свого представника.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області", що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 09.02.2026 представники скаржника підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі. Вважають рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим. Просили рішення Господарського суду Волинської області від 09.12.2025 у справі № 903/997/25 скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.
Прокурор в судовому засіданні заявила, що з доводами скаржника не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просила суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
В судове засідання 09.02.2026 представники інших учасників справи не з`явилися. 
Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що позивачі, ФОП Комінко М.Я., третя особа були належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать довідки про доставку електронних листів та поштова кореспонденція (т. 2, а. с. 121-122, 148-150), заяву Західного офісу Держаудитслужби про розгляд справи за відсутності свого представника, а також те, що явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників вказаних учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників скаржника та прокурора, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що Комунальне некомерційне підприємство "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" провело публічну закупівлю у формі запиту цінової пропозиції (процедура закупівлі UA-2024-01-03-001278-a) та в подальшому укладено з їх переможцем – ФОП Комінко М.Я. договір від 09.01.2024 №19-ЗПП про закупівлю товарів за власні кошти на загальну суму 1 591 882 грн, джерело фінансування закупівлі – власний бюджет (кошти від господарської діяльності підприємства) (т. 1, а. с. 16-30, 58-66).
Відповідно до реєстру отриманих тендерних пропозицій для участі у Торгах свої пропозиції подали чотири учасники: ТОВ "Обрій-Медтехніка", ФОП Комінко М.Я., ТОВ "ЛЕДУМ" та ТОВ "ВОКМедіка Груп" .
При цьому, як вбачається з відомостей, наявних на веб-сайті https://prozorro.gov.ua/ найбільш економічно вигідною пропозицією визначено пропозицію ТОВ "Обрій-Медтехніка". Відповідно до протоколу щодо прийняття рішення уповноваженою особою КНП Ковельське МТМО від 08.01.2024 № 2 на підставі листа ТОВ "Обрій-Медтехніка" 08.01.2024 № 1/01 (у якому повідомлялось про відмову від укладення договору) пропозицію ТОВ "Обрій-Медтехніка" на підставі підпункту 2 пункту 64 Порядку формування та використання електронного каталогу відхилено.
Водночас, з переможцем торгів - ФОП Комінко М.Я. (друга найбільш економічно вигідна пропозиція) укладено договір від 09.01.2024 № 19-ЗПП на поставку товару, що був предметом торгів на суму 1 591 882 грн з ПДВ, джерело фінансування закупівлі – власний бюджет (кошти від господарської діяльності підприємства).
Предметом договору поставки є медичне обладнання та вироби медичного призначення, зокрема: Пробірка для забору капілярної крові, 0,25 мл, ЕДТА К3, бузкова кришка, з капіляром (НК 024:2023: 57900 Пробірка для збору зразків крові не вакуумна ІВД, з EDTA) (33192500-7); Пробірка вакуумна. 4 мл, 13х75 мм, ЕДТА КЗ, бузкова кришка (НК 024:2023: 43588 Пробірка вакуумна для відбору зразків крові IVD, 3 К3 ЕДТА) (33192500-7); Пробірка вакуумна, 9 мл, 16х100 мм, Активатор згортання (кремнезем), червона кришка (НК 024:2023: 42386 Пробірка вакуумна для взяття зразків крові з активатором згортання IVD (діагностика in vitro )) (33192500-7); Пробірка вакуумна, 4 мл, 13х75 мм, Натрію цитрат, блакитна кришка (НК 024:2023: 42585 Пробірка вакуумна для взяття зразків крові, з цитратом натрію, IVD) (33192500-7); Пробірка вакуумна, 4 мл, 13х75 мм, Літій гепарин, зелена кришка (НК 024:2023: 47589 Пробірка вакуумна для відбору зразків крові IVD, з літію гепарином) (33192500-7); Система ПК (трансфузійна), регулятор швидкості потоку, металева з`єднувальна голка, конектор Luer Lock, без ін`єкційної голки (НК 024: 2023: 38569 Набір для переливання крові) (33194210-1); Система ПР (інфузійна), регулятор швидкості потоку, пластикова (полімерна) з`єднувальна голка, конектор Luer Slip, ін`єкційна голка 21G (НК 024: 2023: 43324 Система для переливання рідин загального призначення) (33194100-7); Система ПР (інфузійна), регулятор швидкості потоку, пластикова (полімерна) з`єднувальна голка, конектор Luer Lock, без ін`єкційної голки (НК 024: 2023: 43324 Система для переливання рідин загального призначення) (33194100-7); Бахіли медичні, нестерильні, одноразові, низькі (НК 024:2023: 15056 Бахіли, непровідні, нестерильні) (33199000-1); Шапочка медична одноразова, нестерильна, розмір універсальний, на резинці (НК 024:2023: 32297 Шапочка хірургічна, одноразового використання, нестерильна) (33199000-1); Пробірка транспортна, стерильна, середовище AMIES, з аплікатором, з полем для нотаток (НК 024:2023: 14189 Культуральна пробірка); Пробірка вакуумна, 8 мл, 1
У подальшому у зв`язку з зміною фінансування в частині розподілу бюджету, між сторонами договору 12.06.2024 укладено додаткову угоду №1. Згідно змісту вказаної додаткової угоди загальна сума договору становить 1 591 882 грн, у тому числі за рахунок коштів місцевого бюджету за поставку товарів медичного призначення сплачуватиметься 21 850 грн, а за рахунок власних коштів покупця – 1 570 032 грн (т. 1, а. с. 67).
Крім цього, у подальшому між сторонами 24.07.2025 укладено додаткову угоду №2, згідно умов якої на придбання товарів по договору передбачено вже 22 196 грн з місцевого бюджету, а за рахунок власних коштів покупця – 1 569 685 грн 50 коп. (т. 1, а. с. 68).
Додатковою угодою №3 від 04.11.2024 сторонами узгоджено, що на придбання медичних товарів за рахунок коштів місцевого бюджету виділено 24 622 грн 04 коп., за рахунок власних коштів покупця – 1 567 259 грн 96 коп. (т. 1, а. с. 69).
Разом з тим, сторонами Договору від 09.01.2024 №19-ЗПП, 30.12.2024 укладено додаткову угоду №4, якою зменшено суму договору з 1 591 882 грн до 1 439 136 грн 54 коп., при цьому за рахунок коштів місцевого бюджету передбачено оплату товарів на загальну суму 24 622 грн 04 коп., а за рахунок власних коштів покупця – 1 414 514 грн 50 коп..
У подальшому 31.12.2024 замовник оприлюднив звіт про виконання договору, згідно якого сума оплати за договором становить 1 439 136 грн 54 коп.
Водночас, рішенням адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.05.2025 №63/68-р/к у справі №63/7-01-48-2025 встановлено факт вчинення ТОВ "Обрій-Медтехніка" та ФОП Комінко М.Я. при проведенні закупівлі UA-2024-01-03-001278-a порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Також за вказане порушення на ТОВ "Обрій-Медтехніка" та ФОП Комінко М.Я. накладено штрафи (т. 1, а. с. 80-87).
Матеріали справи не містять доказів оскарження вказаного рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.
Відповідно до інформації Південно-Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, ТОВ "Обрій-Медтехніка" та ФОП Комінко М.Я. сплатили штрафи (т. 1, а. с. 76-79).
Враховуючи викладені обставини, прокурор звернувся до суду із цим позовом.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Щодо звернення прокурора до суду із цим позовом.
Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Таким законом є Закон України "Про прокуратуру", стаття 23 якого передбачає, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави, у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, законодавством визначено дві обов`язкових умови, за обов`язкової наявності яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді: 1) порушення або загроза порушення інтересів держави та 2) не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рн/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У вказаному Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 вказані міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
"Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Ще однією обов`язковою умовою для наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справі "Korolev v. Russia" пункт 33; рішення у справі "Menchinskaya v. Russia", пункт 35).
Звертаючись до суду із цим позовом, прокурор вказав, що пред`явлення ним позову зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки вчинення ФОП Комінко М.Я. порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендеру, призвело до придбання товару за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру її видимості. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі – отримання товару з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів.
Окремо слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 виклала правову позицію щодо обґрунтування прокурором підстав для представництва інтересів держави в суді.
Зокрема, Велика Палата зазначила, що прокурор звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали, такому зверненню тощо.
Судом встановлено, що заступник керівника Ковельської окружної прокуратурою, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді звернувся до Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України із листом №52-2228 вих-25 від 16.06.2025, в якому просив не пізніше 17.07.2025 направити до окружної прокуратури інформацію та належним чином засвідчені копії документів, які її підтверджують, щодо вжитих і запланованих заходів стосовно визнання недійсним договору про закупівлю товарів за державні кошти від 09.01.2024 №19-ЗПП, укладеного між КНП «Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області» та ФОП Комінко М.Я. як такого, що суперечить інтересам держави з умислу однієї сторони (а саме приватного підприємства), та застосування наслідків недійсності указаного правочину (ч. 3 ст. 228 ЦК України). Вказав, що необхідно додатково надати належним чином засвідчені копії наявних документів, що слугували підставою для прийняття уповноваженим органом рішення від 20.05.2025 за №63/68-р/к у справі №63/7-01-48-2025, а також копії документів (за їх наявності), які підтверджують сплату господарюючими суб`єктами штрафів за вчинене останніми порушення вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції". Вказано, що з огляду на приписи ст. 131 Конституції України та абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", указані вище відомості та документи витребовуються виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді. Звернено увагу на те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу (т. 1, а. с. 73-75).
Листом №63-02/6027е від 15.07.2025 Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України повідомило про можливість ознайомлення із запитуваними документами в приміщенні Відділу досліджень і розслідувань в Волинській області Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, а також про сплату ТОВ "Обрій-Медтехніка" та ФОП Комінко М.Я. сум штрафів (т. 1, а. с. 76-77).
Крім того, окружна прокуратура, листом від 28.07.2025 № 52-1343вих-25 повідомила орган контролю (Західний офіс Держаудитслужби) про існування порушення інтересів держави від укладення оспорюваного договору за наслідками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для його визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ФОП Комінко М.Я. Цим же листом витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави (т. 1, а. с. 88-90).
Листом від 20.08.2025 № 130317-17/1898-2025 Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області, повідомило окружну прокуратуру про те, що заходи фінансового контролю щодо публічної закупівлі UA-2024-01-03-001278-a не проводилися. Проінформовано, що план проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Держаудитслужби на ІІІ квартал поточного року сформований з повною завантаженістю, проведення контролю заходу на вказаному обєкті контролю по закупівлі не заплановано. Звернення буде враховане при плануванні заходів державного фінансового контролю на наступні планові періоди (т. 1, а. с. 100).
Листом від 28.07.2025 № 52-2649вих-25 Ковельською окружною прокуратурою повідомлено Західний офіс Держаудитслужби про існування порушення інтересів держави через укладення оспорюваного договору за наслідками публічної закупівлі, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для його визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ФОП Комінко М.Я.. Цим же листом також витребувано додаткову інформацію, зокрема щодо джерел фінансування договору, його виконання, а також відомості з приводу запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави (т. 1, а. с. 91-93).
Відповідно до листа від 31.07.2025 № 5423/13.13/2-25, виконавчий комітет Ковельської міської ради зазначив, що в органу місцевого самоврядування запитувана інформація відсутня. Вказано, що КНП Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області є окремим суб`єктом господарювання відповідно до Господарського кодексу України та відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі" є окремим замовником, який здійснює публічні закупівлі. Запитувана інформація наявна лише у КНП Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області, яке здійснювало процедуру публічної закупівлі UA-2024-01-03-001278-a (т. 1, а. с. 94).
Крім того, на виконання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", 24.09.2025 заступником керівника Ковельської окружної прокуратурою скеровано до позивачів повідомлення про пред`явлення позову в інтересах держави в особі Ковельської міської ради та Західного офісу Держаудитслужби до Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" та фізичної особи-підприємця Комінко Миколи Ярославовича про визнання недійсним договору та стягнення коштів (т. 1, а. с. 98-99).
Невід`ємною частиною підстав для представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень. При цьому "нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій" обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019).
У п.77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено висновок щодо застосування ст.23 Закону України "Про прокуратуру" у спірних правовідносинах, з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
З матеріалів справи вбачається, що позивачі уповноважені державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, але такого захисту фактично не здійснювали та не планували здійснення такого захисту.
Відтак, окружною прокуратурою правомірно кваліфіковано вищевказане як бездіяльність відповідного органу та, як наслідок, встановлено достатні та обґрунтовані підстави для реалізації представницьких повноважень.
Доводи апеляційної скарги про недотримання прокурором тримісячного строку (строку протягом котрого позивачі могли оскаржити підстави представництва) відхиляються судом апеляційної інстанції, як такі, що не узгоджуються із нормами Закону України "Про прокуратуру". Додатково суд враховує, що скаржником не доведено звернення позивачів до суду із оскарженням підстав для представництва прокурора. 

Щодо позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Приписами ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За змістом ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Чітке законодавче визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства" відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття "інтерес" є ширшим, адже охоплює, наприклад, "охоронюваний законом інтерес", "публічний інтерес", "суспільний інтерес" тощо.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес": у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Апеляційний господарський суд бере до уваги, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 зазначила, зокрема, таке:
"Щодо підстав для застосування до спірних відносин ч.3 ст.228 ЦК
61. Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету СКП "Харківзеленбуд", оформленого протоколом від 13.11.2019 №338, та Договору як таких, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з ПП "ЛСВ "Моноліт" на користь СКП "Харківзеленбуд" коштів, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у розмірі 2 370 000,00 грн, а з СКП "Харківзеленбуд" - в дохід державного бюджету (на підставі ч.3 ст.228 ЦК).
62. СКП "Харківзеленбуд" у касаційній скарзі стверджувало, що для суб`єктів господарювання, які порушили норми Закону "Про захист економічної конкуренції", зокрема, у разі вчинення антиконкурентних узгоджених дій, чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (ст.52 Закону "Про захист економічної конкуренції") та певні обмеження щодо прийняття участі у процедурах закупівлі протягом наступних трьох років після притягнення до відповідальності за вчинення таких дій (п.4 ч.1 ст.17 Закону "Про публічні закупівлі"), а відтак, намагання прокурора додатково стягнути з ПП "ЛСВ Моноліт" кошти за фактично виконаним належним чином договором є покладенням на останнього надмірної відповідальності.
63. Отже ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК.
64. Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
65. Аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 ГК (яка була чинною у період існування спірних відносин).
Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч.3 ст. 228 ЦК
66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).
69. За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
72. У ч.3 ст.228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Щодо відповідності приписів ч.3 ст.228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції
74. Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
76. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів
77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення";
…
89. Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх йог!
90. ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст.1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.
91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.
А. Щодо винної особи
92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
94. Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.
95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.
96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
97. У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
98. Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
99. ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
101. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави";
…
103. Отже, колегія суддів у справі №911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).
104. Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч.3 ст.228 ЦК так і не була виключена з ЦК, хоча її аналог у ГК (ст.208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.
105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, таким чином:
При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Б. Щодо добросовісної сторони правочину
106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, СКП "Харківзеленбуд").
107. На перший погляд, приписи ч.3 ст.228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.
108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").
111. Як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з ПП "ЛСВ "Моноліт" на корить СКП "Харківзеленбуд").
112. СКП "Харківзеленбуд" неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.
113. Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова.".
Таким чином, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що застосування судом апеляційної інстанції в справі № 922/3456/23 норми права (ч. 3 ст. 228 ЦК України) не узгоджується з її правозастосуванням об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висновок якої викладено у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.
Апеляційний господарський суд, з огляду на положення ч. 4 ст. 236 ГПК України враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсними договору, стягнення коштів на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України).
Суд вказує, що звертаючись до суду із цим позовом прокурор, як на доказ того, що спірний правочин суперечать інтересам держави та суспільства, посилається виключно на рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.05.2025 № 63/68-р/к, яким встановлено, що під час проведення закупівлі UA-2024-01-03-001278-a, їх учасниками ТОВ "Обрій-Медтехніка" та ФОП Комінко М.Я. вчинене порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю.
Колегія суддів також враховує, що Об`єднана палата касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 95 постанови від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси, тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Таким чином, сам лише встановлений рішенням АМК факт вчинення ТОВ "Обрій-Медтехніка" та ФОП Комінко М.Я. порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлі не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчиненене з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Дослідивши матеріали цієї справи, суд апеляційної інстанції зауважує, що прокурор у цій справі не довів, що:
- спірний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства;
- внаслідок укладення спірного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості.
Отже, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
З урахуванням наведеного вище, підстави для визнання оспорюваного правочину недійсними відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України та для застосування наслідків недійсного правочину відсутні, і як наслідок, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.
В той же час, місцевий господарський суд не врахував вказаного, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє відображення при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
У відповідності до п. 4 ч. ст. 277 ГПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене апеляційна скарга Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" підлягає до задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 09.12.2025 у справі № 903/997/25 слід скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.
Також з врахуванням результатів апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, судові витрати скаржника, понесенні останнім під час розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ст. 129 ГПК України, покладаються на орган прокуратури в повному обсязі.
Щодо судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Волинської області від 09.12.2025 у справі № 903/997/25, суд зазначає таке.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Підпунктом 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру розмір судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті в 1 розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Виходячи зі змісту пп. 7 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду апеляційної скарги на ухвалу суду сплачується судовий збір в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір").
Предметом позову у цій справі є одна вимога немайнового характеру (визнання недійсним договору) та одна вимога майнового характеру (стягнення 1 439 136 грн 54 коп.).
Як вбачається, із вимог апеляційної скарги, скаржник оскаржує рішення Господарського суду Волинської області від 09.12.2025 у справі № 903/997/25 в повному обсязі, а тому Комунальному некомерційному підприємству "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" за подання апеляційної скарги на вказане рішення слід було сплатити судовий збір у розмірі 29 538 грн 06 коп., а саме:
3 028 грн (судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру);
1 439 136 грн 54 коп. х 1,5% = 21 587 грн 05 коп.;
3 028 грн + 21 587 грн 05 коп. = 24 615 грн 05 коп.;
24 615 грн 05 коп. х 150 % х 0,8 = 29 536 грн 06 коп.
Однак, звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Волинської області від 09.12.2025 у справі № 903/997/25 через Електронний суд, скаржник сплатив судовий збір в розмірі 32 380 грн 58 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 1326 від 18.12.2025 (т. 2, а. с. 102).
Таким чином, при покладенні на Волинську обласну прокуратуру, судового збору, апеляційний господарський суд виходить із суми котра мала бути сплачена, а не із фактично сплаченої.
При цьому, судом звертається увага на п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", яким визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 09.12.2025 у справі № 903/997/25 скасувати.
Ухвалити нове рішення.
В позові відмовити.
3. Стягнути з Волинської обласної прокуратури (43000, Україна, Волинська обл., місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 15, код 02909915) на користь Комунального некомерційного підприємства "Ковельське міськрайонне територіальне медичне об`єднання Ковельської міської ради Волинської області" (45000, Україна, Волинська обл., місто Ковель, вулиця Олени Пчілки, будинок 4, код 01982940) - 29 538 грн 06 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Господарському суду Волинської області видати наказ на виконання цієї постанови.
5. Справу № 903/997/25 надіслати Господарському суду Волинської області.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "12" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г. 

Суддя   Олексюк Г.Є.

Суддя   Філіпова Т.Л.