КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/21797/24-цГоловуючий у І інстанції Матійчук Г.О.
Провадження №22-ц/824/775/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року у справі за позовом Державного підприємства «Наш дім» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що ДП «Наш дім» було створене з правами юридичної особи на базі рухомого та нерухомого майна відокремленого структурного підрозділу АТ «Київського заводу «Радар» на підставі Наказу Міністерства промислової політики України №443 від 28.12.1999 року.
Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та його прибудинкова територія перебуває на балансі підприємства та обслуговується ДП «Наш дім», що підтверджується формою 2б (д).
Квартира АДРЕСА_2 не приватизована.
Вказує, що на даний час у вищевказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У 2021 році відповідач звільнив квартиру та більше там не проживає, особистих речей відповідача у квартирі не має, витрат по утриманню квартири він не несе, хоча лишається зареєстрованим у ній. 
Згідно з Актів від 03 січня 2024 року, 01 березня 2024 року та 01 травня 2024 року, ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 не проживає.
Сторона позивача вважає, що відповідач втратив право користування належної позивачу на праві власності квартири, оскільки добровільно виселився з квартири позивача, тобто добровільно змінив своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 , а також просив здійснити розподіл судових витрат. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Наш дім» судовий збір у розмірі 3 028, 00 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовна заява ДП «Наш дім» не відповідає нормам ст. ст. 175 - 177 ЦПК України, зокрема в позовній заяві не зазначено ідентифікаційний номер відповідача, не вказано відомості щодо електронної адресу останнього та суду, належним чином не перевірено процесуальний статус представника позивача - ОСОБА_4 та наявність у нього повноважень на представництво ДП «Наш дім», не встановив коло осіб, які зареєстровані за спірною адресою, не надав відповідну правову оцінку долученим до позовної заяви доказам, оскільки акти обстеження квартири АДРЕСА_2 на предмет не проживання оформленні з порушенням.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що він не втрачав інтересу до свого помешкання, в якому останній зареєстрований з 07 липня 2014 року безперервно і яке є єдиним для нього місцем проживання, оскільки іншого житла він не має.
Надані позивачем акти про непроживання cкаржник вважає неналежним доказом, оскільки в справі відсутні дані про реєстрацію місця проживання осіб, які їх підписали, а саме ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , при складанні цих актів не зазначено інших сусідів - мешканців будинку або власників поряд розташованих квартир.
21 жовтня 2025 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року, які за своїм змістом є доповненням доводів апеляційної скарги.
Однак, зазначені додаткові поясненнядо апеляційної скарги не можуть бути прийняті апеляційним судом до розгляду та підлягають поверненню особі, яка їх подала, враховуючи наступне.
Так, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 354 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
Цивільним процесуальним законодавством не передбачено поновлення строку на подачу доповнень та змін до апеляційної скарги, поданих поза строком на апеляційне оскарження.
Право на доповнення чи зміну апеляційної скарги може бути реалізовано лише протягом строку на її апеляційне оскарження.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2022 року у справі № 457/174/16-ц (провадження № 61-12155св21).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що заяви про внесення змін чи доповнень до апеляційної скарги, які було подано після визначеного процесуальним законом строку, не повинні прийматися до розгляду, а повертаються заявникові (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 755/5301/16-ц (провадження № 61-5129св21), постанова Верховного Суду від 23 травня 2023 року у справі № 753/13140/17 (провадження № 61-10296св22), постанова Верховного Суду від 23 травня 2023 року у справі №753/13140/17 (провадження 61-10296св22), постанова Верховного Суду від 15 липня 2024 року у справі №753/8974/21 (провадження 61-15573сві23).
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначаєтьсяЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.
Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що додаткові пояснення до апеляційної скарги, якими скаржник доповнив доводи апеляційної скарги, подано ОСОБА_1 до Київського апеляційного суду 21 жовтня 2025, тобто поза межами процесуальних строків на оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року.
Таким чином, оскільки додаткові поясненнядо апеляційної скарги подані до суду апеляційної інстанції поза межами строку на апеляційне оскарження рішення суду, відтак підлягають залишенню без розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник Муравйова І.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити її.
ДП «Наш дім» свого представника для участі у судовому засіданні не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, що підтверджується звітомпро доставку вихідної кореспонденції суду до кабінету позивача в системі «Електронний суд», сформованої автоматично через систему АСЕД «Апеляція». 
Крім того, 11 березня 2026 року представник ДП «Наш дім» - адвокат Лісовий О.О. знайомився з матеріалами справи, що свідчить про його обізнаність про розгляд справи 08 квітня 2026 року о 10 год. 20 хв.
Керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає, що неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам законодавства не відповідає. 
Судом першої інстанції встановлено, що Державне підприємство «Наш дім» було створене з правами юридичної особи на базі рухомого та нерухомого майна відокремленого структурного підрозділу АТ «Київського заводу «Радар» на підставі Наказу Міністерства промислової політики України №443 від 28.12.1999 року.
Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та його прибудинкова територія перебуває на балансі підприємства та обслуговується ДП «Наш дім», що підтверджується формою 2б(д) (а. с. 28-30).
Квартира АДРЕСА_2 не приватизована.
У квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрований ОСОБА_1 . 
Також у квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Як вбачається з Актів, складених за підписом в.о. директора ДП «Наш дім» ОСОБА_6, інженера ОСОБА_5 ,, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від 03 січня 2024 року, 01 березня 2024 року та 01 травня 2024 року, ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 не проживає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач станом на день розгляду даної справи зареєстрований в квартирі:  АДРЕСА_3 , однак у спірній квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири, у зв`язку з чим останній перешкоджає позивачу у реалізації прав власника квартири.
Крім того, суд першої інстанції вважав, що відповідач не заперечує проти позовної заяви, оскільки останній відзиву на позовну заяву не подавав.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Способи захисту цивільного права та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України та зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження.
Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Ст. 71 ЖК Україниустановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, згідно з частинами першою, другою якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті (ч. 5 ст. 71 ЖК України).
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Під час вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені в ст. 71 ЖК України строки (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2024 року в справі № 183/271/22).
Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 182/6536/13).
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 755/1139/18).
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2024 року в справі № 404/9215/19 зазначено, що в справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в справі № 161/126/23 вказано, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, у цей строк перериває строк тимчасової відсутності. За тимчасової відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. 
Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року в справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року в справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року в справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року в справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року в справі № 344/9319/19.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
При зверненні з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, представник ДП «Наш Дім» - Невкритий В.Ю. зазначав, що відповідач тривалий час, понад строки, встановлені у ст. 71 ЖК України, не проживає в спірній квартирі, та на підтвердження наведеного надав суду акти, від 03 січня 2024 року, 01 березня 2024 року та 01 травня 2024 року про не проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 .
Однак, зазначені акти не є належними доказами у даній справі, оскільки самі по собі не підтверджують факт непроживання відповідача ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 понад 6 місяців.
Так, перший акт про непроживання позивачем складено 03 березня 2024 року.
З матеріалів справи вбачається, що з позовною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ДП «Наш Дім» звернулось 13 травня 2024 року.
Із зазначеного вбачається, що з дня складення першого акту про непроживання до дня звернення до суду з даним позовом пройшло 5 місяців 10 днів.
Ст. 71 ЖК України передбачає, що особа може втратити право користування жилим приміщенням, якщо вона не проживає в ньому більше шести місяців без поважних причин, таких як відсутність з об`єктивних причин (хвороба, тривале перебування на роботі або в іншому місці). Вказані акти, хоч і фіксують відсутність відповідача в певні дати, однак не є достатнім доказом того, що особа не проживає в квартирі протягом усього шестимісячного терміну.
Апеляційний суд також критично оцінює подані позивачем акти, оскільки факт непроживання відповідача ОСОБА_1 в цих актах засвідчено підписами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані у вказаній квартирі, тобто є особами, заінтересованими у втраті відповідачем права користування на це житло.
В доводах апеляційної скарги сторона відповідача стверджує, що останній не втрачав інтересу до свого помешкання, в якому він зареєстрований з 07 липня 2014 року безперервно і яке є єдиним для нього місцем проживання, оскільки іншого житла  ОСОБА_1 немає.
Позивачем не було надано суду доказів, підтверджуючих, що відповідач вибув зі спірного житла до іншого місця проживання чи наявності у нього на праві власності іншого нерухомого майна.
Крім того, позивачем не надано інших доказів, крім актів, щодо непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, зокрема показів сусідів мешканців або власників поряд розташованих квартир, доказів того, що відповідач не здійснює оплату комунальних послуг протягом тривалого строку, 
Посилання в позовній заяві на те, що відповідач не приймає участі в утриманні спірної квартири, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зазначена обставина сама по собі не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.
Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач понад шість місяців не проживає у спірній квартирі та остаточно втратив інтерес до спірного житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_2 .
Згідно з ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
П. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо житлового об`єкта, а також наявності чи відсутності іншого житла.
ЄСПЛ розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права користування.
Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі та на стан розгляду справи в суді першої інстанції не втратив інтерес до спірної кватири, що було не враховано судом першої інстанції.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що твердження суду першої інстанції про те, що відповідач не заперечує проти позовної заяви, оскільки останній відзиву на позовну заяву не подавав є безпідставними, оскільки відсутність заперечень щодо позовних вимог, не дає підстави стверджувати про визнання позову.
Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ДП «Наш дім», а відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 4542,00 грн.
Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена та рішення суду першої інстанції скасовано та у задоволенні позову відмовлено, наявні підстави для стягнення судового збору з позивача на користь відповідача.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Державного підприємства «Наш дім» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Стягнути з Державного підприємства «Наш дім» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) гривні 00 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Реквізити сторін: 
ДП «Наш дім», адреса: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 3, ЄДРПОУ: 30723920.
ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП:  НОМЕР_1 .

Повний текст постанови виготовлено 09 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О.В. Борисова 

С.А. Голуб 

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/21797/24-цГоловуючий у І інстанції Матійчук Г.О.
Провадження №22-ц/824/775/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України
(вступна та резолютивна частини)

08 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішенняПечерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року у справі за позовом Державного підприємства «Наш дім» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів, враховуючи складність виготовлення повного тексту постанови, вважає за можливе проголосити її вступну та резолютивну частини, відклавши складання повного тексту на строк до п`яти днів.
Керуючись ст. ст. 259, 268 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Державного підприємства «Наш дім» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Стягнути з Державного підприємства «Наш дім» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) гривні 00 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О.В. Борисова 

С.А. Голуб