02.03.26
22-ц/812/245/26
Єдиний унікальний номер судової справи 473/2204/25
Номер провадження 22-ц/812/245/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

02 березня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання  Чистою В.В.,

за участі: 
представника відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_2  рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 17 жовтня 2025 року під головуванням судді Лузан Л.В., в приміщені цього ж суду о 09 год. 36 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Управління державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області, Кредитна спілка «Кредитний Альянс», про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Перший відділ ДВС у Вознесенському районі), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: головний державний виконавець Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Алдошина Галина Вікторівна, Управління державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області, Кредитна спілка «Кредитний Альянс» (далі – КС «Кредитний Альянс»), про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 січня 2024 року в межах виконавчого провадження №23673841 щодо стягнення з позивача на користь КС «Кредитний Альянс» коштів головним державним виконавцем Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Алдошиною Г.В. було винесено постанову про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 11 336 грн. 67 коп.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_2 до Першого відділу ДВС у Вознесенському районі. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Алдошиної Г.В. від 04 січня 2024 року у виконавчому провадженні №23673841 про стягнення виконавчого збору.
Разом з тим, неправомірні дії головного державного виконавця призвели до втрати позивачем душевного спокою. Позивач весь час була у стані постійного напруження та стресу, були суттєво порушенні її нормальні життєві зв`язки, та вона була змушена докладати значних зусиль для організації свого життя. Компенсацію моральної шкоди позивач визначила в розмірі 8 000 грн. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просила стягнути на її користь з держави Україна в особі Першого відділу ДВС у Вознесенському районі 8 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також понесені нею судові витрати.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що сам по собі факт визнання незаконною постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.
При цьому, матеріали справи не вказують на наявність обставин, які б вказували на заподіяння позивачу моральної шкоди відповідачем самим лише фактом скасування постанови про стягнення виконавчого збору. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення міськрайонного суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції не врахував чинну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Вважає, що саме на відповідача покладено обов`язок спростувати завдання моральної шкоди позивачу.
Міськрайонний суд неправильно застосував ст.23 ЦК України щодо презумпції моральної шкоди при незаконних діях органів влади та не звернув увагу на те, що незаконне рішення органу державної влади саме по собі є джерелом моральної шкоди, а позивач не зобов`язаний доводити її спеціальними доказами, оскільки негативні переживання презюмуються. 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України. 
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Першого відділу ДВС у Вознесенському районі перебуває виконавче провадження №23673841 з виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухваленого у справі про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у солідарному порядку боргу в розмірі 113 366 грн. 71 коп. на користь КС «Кредитний Альянс».
В межах вказаного виконавчого провадження 04 січня 2024 року головний державний виконавець Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Алдошина Г.В. винесла постанову про стягнення із ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 11 336 грн. 67 коп. (а.с.43).
04 березня 2024 року ОСОБА_2 в порядку адміністративного судочинства звернулася до суду з позовом до Першого відділу ДВС у Вознесенському районі, в якому просила про скасування вищевказаної постанови. 
В обґрунтування вказаного позову позивач зазначала, що спірна постанова винесена з порушенням положень ч.4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» (постанова про відкриття виконавчого провадження №23673841 була винесена головним державним виконавцем 14 січня 2011 року, тоді як спірна постанова 04 січня 2024 року, тобто з порушенням строків її прийняття, встановлених ч.4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження»).
Рішенням Миколаївського окружного суду від 18 червня 2024 року визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Першого відділу ДВС у Вознесенському районі від 04 січня 2024 року у виконавчому провадженні №23673841 про стягнення виконавчого збору.
У рішенні зазначено, що порушення державним виконавцем строків прийняття постанови про стягнення виконавчого збору не є підставою для її скасування, крім випадків, коли вона була прийнята з порушенням процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». При цьому суд дійшов висновку, що чинна редакція ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», яка була застосована державним виконавцем, погіршила становище позивача в порівняні з ч.1 ст.46 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній до 08 березня 2011 року), тому, оскільки виконавче провадження №23673841 є незакінченим, а з позивача не стягнуто кошти в повному обсязі за відповідним виконавчим листом, у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, а саме: 11 336 грн. 67 коп. (а.с.39-41).
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року рішення Миколаївського окружного суду від 18 червня 2024 року залишено без змін (а.с.36-38).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. 
Згідно із ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. 
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України).
Тлумачення положень ст.23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі №569/20510/19 (провадження №61-13787св20)).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Подібний висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2023 року у справі №757/57509/20.
У п.32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, застосовуючи ст.ст.1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173,1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди відповідачем, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №686/21800/21).
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. 
Згідно з ч.ч.1-4 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.
З урахуванням наведеного, а також підстав, з якими позивач пов`язувала завдання їй моральних страждань, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали даної справи не вказують на наявність обставин, які б вказували на завдання їй моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями державного виконавця, про які вказано у позові, та настанням шкоди.
У постанові від 20 березня 2019 року у справі №918/203/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що саме лише задоволення скарг на дії органу державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб органів державної виконавчої служби та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи – безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
Отже, сам по собі факт визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору не є безумовним та безспірним доказом неправомірності процесуальних рішень, які могли потягнути заподіяння позивачу моральної шкоди, а сам факт скасування постанови не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені за судовим рішенням.
Посилання позивача на моральні страждання, стрес, порушення звичного способу життя не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
За такого, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди позивача з оцінкою доказів судом першої інстанції, з якою погоджується апеляційний суд.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року №63566/00, §23).
Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 09 березня 2026 року