Справа № 165/1539/25 	Головуючий у 1 інстанції: Гайворонський О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/410/26  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивачів: Волинської обласної державної адміністрації, Управління молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації, Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 19 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И В : 
Заступник керівника Луцької окружної прокуратури Кузьміч Р. В. 06.05.2025 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі позивачів: Волинської обласної державної адміністрації (далі – Волинська ОДА), Управління молоді та спорту Волинської ОДА, Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської ОДА до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.
Позов обґрунтовано тим, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі № 140/17961/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024, частково задоволено позов ОСОБА_2 до Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА про поновлення на роботі, визнано протиправним та скасовано наказ директора Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА Хвіщука О. В. від 05.06.2023 № 60-ос «Про звільнення», поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу культури і мистецтв Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської ОДА з 06.06.2023 та стягнуто з Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 72 171,00 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.
Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.
Ухвалою Верховного Суду від 30.05.2024 касаційну скаргу Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024 у справі № 140/17961/23 повернуто скаржнику. 
На підставі виконавчих листів 07.05.2024 ОСОБА_2 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 58 064,85 грн.
Обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу, покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону. 
Вважає позицію Волинської ОДА щодо застосування до спірних правовідносин лише положень ч. 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу» неправильною, оскільки відповідальність, зокрема, керівників установ та організацій, які є державними службовцями, настає незалежно від форми вини, винна у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі.
Оскільки звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, що встановлено рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі № 140/17961/23, то на ОСОБА_1 , як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду. 
Ураховуючи наведене, на підставі ст. ст. 130, 134, 136, 237 КЗпП України, ст. 1191 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління молоді та спорту Волинської ОДА, Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської ОДА, як правонаступників Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА, матеріальну шкоду в порядку регресу у розмірі 58 064,85 грн, а також відшкодувати витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 19 січня 2026 року в позові відмовлено. 
В апеляційній скарзі заступник керівника Волинської обласної прокуратури Бас В. В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове – про задоволення позову.
Зазначає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин норми ст. ст. 81, 82 Закону України «Про державну службу» та дійшов помилкового висновку про застосування лише положень ч. 3 ст. 80 цього Закону.
Чинне законодавство не розділяє відповідальності за незаконне звільнення працівників між керівникам підприємств, установ та організацій (відповідальність настає незалежно від форми вини) і керівників установ та організацій, які є державними службовцями (вина настає лише при умисній формі вини).
Предметом розгляду в цій справі є лише вирішення питання про відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин. Правовідносини між сторонами не стосуються безпосереднього прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а незаконність звільнення працівника з публічної служби вже встановлена іншим судовим рішенням, тому питання щодо правомірності дії відповідача не підлягає оцінці при вирішенні спору про стягнення коштів в порядку регресу. Незаконність звільнення працівника ОСОБА_2 з публічної служби додаткового правового аналізу не потребує.
Зауважує, що норми КЗпП України мають вищу юридичну силу по відношенню до норм Закону України «Про державну службу», тому у правовідносинах щодо стягнення коштів у порядку регресу мають застосовуватися положення саме п. 8 ч. 1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України, які регулюють випадки матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, а саме: щодо службових осіб, винних у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
Судом також не застосовано ч. 4 ст. 136 КЗпП України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14, п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».
У відзиві на апеляційну скаргу позивач Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської ОДА в особі представника Авраменка Г. В. апеляційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури підтримав.
Зазначає, що позиція Управління викладена у відзиві на позовну заяву, поданому до Нововолинського міського суду 26.05.2025.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Зазначає, що правовідносини щодо матеріальної відповідальності державних службовців урегульовано приписами глави 3 розділу VIII Закону України «Про державну службу». На час звільнення ОСОБА_2 він займав посаду директора Департаменту, тобто був державним службовцем категорії «Б». Тому у цій справі першочерговому застосуванню підлягають спеціальні норми права (ст. ст. 80-82 Закону України «Про державну службу»), які мають пріоритет над загальними нормами права (ст. ст. 130, 134,237 КЗпП України). 
Законом України «Про державну службу» визначено спеціальну процедуру притягнення державних службовців до матеріальної відповідальності і ст. 82 цього Закону встановлює чіткий порядок відшкодування шкоди, який передує процедурі регресу. Відповідальність за незаконне звільнення працівників, які є державними службовцями, настає лише при умисній формі вини, що є імперативною вимогою Закону.
Прокурор і позивачі не надали доказів проведення службового розслідування для встановлення його вини чи невинуватості за фактом заподіяння шкоди, що є визначальним при застосуванні регресу. Не надано також підтвердження звернення начальника ОВА до ОСОБА_1 із письмовою пропозицією, у якій зазначався б розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування.
Позивачами не надано суду доказів, які б підтверджували наявність умислу в його діяннях при прийнятті наказу про звільнення ОСОБА_2 .. Преюдиційність рішення у справі № 140/17961/23 не має місця щодо форми вини відповідача, оскільки таким рішенням умислу в його діях не встановлено.
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.
Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
З матеріалів справи встановлено, що згідно з розпорядженням Волинської обласної військової адміністрації від 03.04.2023 № 18-ос (а.с.38) ОСОБА_1 з 04.04.2023 було призначено на посаду начальника Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА, яку розпорядженням від 01.05.2023 № 27-ос було перейменовано на посаду – директор Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА.
Наказом директора Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА від 05.06.2023 № 60-ос «Про звільнення Ольги Купровської» ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу культури і мистецтв Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА з 05.06.2023 у зв`язку з скороченням посади державної служби, з припиненням державної служби.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023, яке набрало законної сили 14.02.2024, позов ОСОБА_2 до Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА про поновлення на роботі задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА від 05.06.2023 № 60-ос «Про звільнення ОСОБА_3 », поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу культури і мистецтв Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА з 06.06.2023 та стягнуто з Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 72 171 грн, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.
Наказом Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА № 122-ос від 08.11.2023 ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника відділу культури і мистецтв Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА з 06.06.2023.
За інформацією Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області на підставі виконавчих листів Волинського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 № 10526/2024 та № 10527/2024 із Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА на користь ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 58 064,85 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій.
Судом встановлено, що розпорядженням начальника Волинської обласної (військової) адміністрації від 18.09.2024 № 374 «Про припинення Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації та утворення Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації і Управління молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації» зі змінами, внесеними розпорядженням начальника обласної військової адміністрації від 24.09.2024 № 419, припинено діяльність Департаменту культури, молоді та спорту обласної державної адміністрації шляхом його поділу на двох правонаступників – Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА та Управління молоді та спорту Волинської ОДА.
Положення про Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА затверджено розпорядженням начальника обласної державної адміністрації від 01.01.2025 № 1.
Згідно абз. 2 п. 1 вказаного Положення Управління – правонаступник зобов`язань, прав та обов`язків Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА, бюджетна неприбуткова державна установа.
Пунктом 2 Положення передбачено, що Управління підпорядковане, підзвітне та підконтрольне голові Волинської ОДА.
Згідно п. 17 Положення Управління є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах казначейства, тощо. Управління очолює начальник, який призначається на посаду головою Волинської ОДА (п. 10 Положення).
Розпорядженням голови Волинської ОДА від 30.12.2024 № 103-ос призначено начальником Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА Чубару О. С..
Положення про Управління молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації затверджено розпорядженням начальника обласної державної адміністрації від 10.03.2025 № 175.
Згідно п. п. 3, 4 вказаного Положення Управління – правонаступник зобов`язань, прав та обов`язків Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА, бюджетна неприбуткова державна установа.
Пунктом 5 Положення передбачено, що Управління підпорядковане, підзвітне та підконтрольне голові Волинської ОДА.
Згідно п. 23 Положення Управління є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах казначейства, тощо.
Управління очолює начальник, який призначається на посаду Головою Волинської ОДА (п. 13 Положення).
Розпорядженням голови Волинської ОДА від 03.05.2025 № 29-ос призначено начальником Управління молоді та спорту Волинської ОДА Хвіщука О. В..
Таким чином, на підставі розпорядження голови Волинської ОДА від 18.09.2024 № 374 реорганізовано Департамент культури, молоді та спорту Волинської ОДА шляхом його поділу на двох правонаступників – Управління молоді та спорту та Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА.
При цьому, згідно з п. 5 Департамент культури, молоді та спорту Волинської ОДА продовжував здійснювати повноваження та функції у визначених сферах до завершення здійснення заходів з утворення структурних підрозділів Волинської ОДА, яким передаються повноваження та функції.
Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА було зареєстроване у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 10.01.2025, Управління молоді та спорту Волинської ОДА – 10.03.2025.
Безспірне списання коштів на користь ОСОБА_2 після її поновлення на посаді в Управлінні культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА було здійснено ГУ Держказначейства у Волинській області 07.05.2024 з Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про розподіл майна та коштів (та майнових чи грошових зобов`язань) реорганізованого Департаменту між новоствореними Управліннями в іншому порядку, ніж те, яке передбачає універсальне правонаступництво.
Отже, правонаступниками Департаменту культури, молоді та спорту Волинської області є Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА та Управління молоді та спорту Волинської ОДА, які рівнозначно володіють правом регресу сплаченого Департаментом ОСОБА_2 середнього заробітку за час її вимушеного прогулу та поновлення на посаді та правом на звернення до суду із цим позовом.
Статтею 130 КЗпП України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. Відповідно до ч. ч. 1, 2 цієї статті працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. 
Як визначено у ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: п. 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу (ст. 138 КЗпП України).
Згідно зі ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин та звернення до суду із цим позовом являвся службовою особою, яка є державним службовцем, та на яку поширюються правові вимоги і гарантії, визначені Законом України «Про державну службу».
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Разом із тим, позов пред`явлено до ОСОБА_1 з посиланням на норми законодавства про працю щодо відшкодування шкоди в порядку регресу, як службовою особою, винною в незаконному звільненні працівника, що пов`язано із оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.
Обов`язок такого відшкодування та його порядок урегульовано у главі 3 «Матеріальна відповідальність державних службовців» розділу Х Закону України «Про державну службу».
Згідно з п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 80 Закону держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: 2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.
У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 81 Закону, державний службовець зобов`язаний відшкодувати державі шкоду, заподіяну внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків. Шкодою, заподіяною державним службовцем державі, є також виплачене державою відшкодування шкоди, заподіяної державним службовцем третій особі внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків. Під час визначення розміру відшкодування враховуються майнове становище державного службовця, співвідношення розміру заподіяної шкоди до його заробітної плати, ризик виникнення шкоди, досвід державної служби, надані державному службовцю накази (розпорядження), а також інші обставини, у зв`язку з якими повне відшкодування державним службовцем шкоди буде необґрунтованим.
Порядок відшкодування шкоди, завданої державним службовцем під час виконання ним службових обов`язків встановлений ст. 82 цього Закону.
У судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Отже, з огляду на специфіку правового регулювання Закону України «Про державну службу» та пріоритетність застосування спеціальних норм над загальними нормами права, вирішення спору у цій справі передбачає застосування норм Закону України «Про державну службу».
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває або перебувала на посаді державної служби, відшкодувати шкоду, завдану внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди, а й оцінки правомірності дій такої особи (відповідальність за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді) та наявності/відсутності умислу, що призвели до завдання шкоди.
Оскільки усупереч вимог частини 3 статті 80 Закону України «Про державну службу» ні прокурор, ні позивачі не надали суду доказів умисного заподіяння протиправними діями або бездіяльністю ОСОБА_1 шкоди, а тому відсутні підстави для застосування зворотної вимоги (регресу) до відповідача, як до державного службовця, який несе матеріальну відповідальність.
Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального права. 
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 19 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий – суддя 

Судді