П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/23934/25	

Категорія: 112010200	Головуючий у суді І інстанції: Катаєва Е. В. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – ГУ ПФУ в Одеській області) в якому просив:
- визнати протиправними дії щодо неврахування, при вирішенні питання призначення пенсії, у загальний страховий стаж період роботи в Естонському виробничому об`єднанні рибної промисловості «Естрибпром», розташованому на території Естонської РСР, з 01.06.1984 по 19.08.1991;
- зобов`язати здійснити перерахунок та виплату призначеної з 27.01.2024 пенсії за віком, (з урахуванням раніше виплачених сум), зарахувавши до загального страхового стажу період роботи в Естонському виробничому об`єднанні рибної промисловості «Естрибпром», розташованому на території Естонської РСР, з 01.06.1984 по 19.08.1991.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач указує, що перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за віком, призначену з 27.01.2024.
При призначенні пенсії до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.06.1984 по 19.08.1991 в Естонському виробничому об`єднанні рибної промисловості «Естрибпром», розташованому на території Естонської РСР.
На звернення позивача до пенсійного органу із заявою про врахування спірного періоду до страхового стажу, відповідач листом від 31.05.2024 відмовив у такому врахуванні, оскільки набутий ним стаж на території вказаної республіки не враховується при призначенні пенсії в Україні, так як за спірний період пенсія призначається за законодавством Естонської Республіки, згідно Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення, вчиненої 05.10.2010 та ратифікованою Законом України від 02.11.2011 №3990-VI «Про ратифікацію Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення».
Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки в період з 1984-1991 роки на територіях нинішніх України та Естонської Республіки діяло законодавство Союзу РСР, до складу якого входили Українська РСР та Естонська РСР.
На думку позивача, при обчисленні його стажу за період з 01.06.1984 по 19.08.1991 ГУ ПФУ в Одеській області мало керуватися тим, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Записи про вказаний період роботи, виконані в трудовій книжці, не містять ні виправлень, ні підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.
Таким чином, позивач вважає, що період роботи згідно записів трудової книжки повинен бути зарахований до страхового стажу з дня призначення пенсії з 27.01.2024.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Суд визнав протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 під час призначенні пенсії періоду роботи з 01.06.1984 по 19.08.1991 в Естонському виробничому об`єднанні рибної промисловості «Естрибпром».
Зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області здійснити ОСОБА_1 з 27.01.2024 перерахунок пенсії за віком, зарахувавши до його страхового стажу період роботи з 01.06.1984 по 19.08.1991 в Естонському виробничому об`єднанні рибної промисловості «Естрибпром».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, представниця ГУ ПФУ в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Мотиви апеляційної скарги складаються з такого.
По-перше, скаржник указує на те, що спірний період з 01.06.1984 по 02.09.1992 не зарахований до страхового стажу позивача з тієї підстави, що згідно Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення, вчиненої 05.10.2010 та ратифікованою Законом України від 02.11.2011 №3990-VI «Про ратифікацію Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення» (далі – Угода між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення) рішення про призначення пенсії приймає компетентна установа Естонської сторони після отримання заяви особи та відповідних документів від Пенсійного фонду України.
За інформацією, наданою Пенсійному фонду України компетентними органами Естонської Республіки, чоловіки, народжені після 01.03.1961, мають право на призначення пенсії за віком в Естонії після досягнення 65 років.
Отже, на думку скаржника, для призначення пенсії в Естонській Республіці позивачу необхідно при досягненні зазначеного віку звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру), з оригіналами наступних документів: паспортом громадянина України, реєстраційним номером облікової картки платника податків та трудовою книжкою.
За таких умов, скаржник вважає, що підстав для зарахування спірного періоду до страхового стажу позивача немає.
По-друге, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом, передбачений частиною 2 статті 122 КАС України.
По-третє, скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн, оскільки, на його думку, це суперечить статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що вона повністю дублює відзив на позов. Доводи, мотиви та підстави, на які посилається апелянт є надуманими та необґрунтованими, такими, що не доводять порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
У зв`язку з цим, позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за віком, призначену з 27.01.2024 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно розрахунку призначення пенсії страховий стаж позивача складає 33 роки 4 місяці 11 днів.
ОСОБА_1 , не погоджуючись із розрахунком стажу при призначенні пенсії, вважаючи, що до нього протиправно не зараховано період його роботи з 01.06.1984 по 19.08.1991 в Естонському виробничому об`єднанні рибної промисловості «Естрибпром», звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про перерахунок пенсії.
За результатом розгляду такої заяви, ГУ ПФУ в Одеській області листом від 31.05.2024 відмовило у зарахуванні до страхового стажу позивача період роботи з 01.06.1984 по 02.09.1992, згідно запису в трудовій книжці від 26.01.1964 серії НОМЕР_1 у Естонському виробничому об`єднанні рибної промисловості «Естрибпром», посилаючись на вимоги Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення.
Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач повторно звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою, за результатом розгляду якої пенсійний орган листом від 28.05.2025 повідомив, що для перерахунку пенсії та зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.06.1984 по 02.09.1992 в Естонській Республіці підстави відсутні.
Вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо незарахування при призначенні пенсії до страхового стажу періоду роботи з 01.06.1984 по 19.08.1991, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що питання зарахування до страхового стажу періоду роботи на підприємствах, установах та організаціях за часів СРСР врегульоване Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, частиною 2 статті 6 якої передбачено, що для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам-учасникам Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цієї Угоди.
Отже, за висновком суду першої інстанції, Україна та інші держави-учасники Угоди зазначеним документом взяли на себе зобов`язання враховувати трудовий стаж, набутий їх громадянами на території колишнього СРСР.
При цьому, в Угоді йде мова про території колишнього СРСР взагалі та не пов`язується визнання стажу, виключно набутого на територіях союзних радянських республік, правонаступниками яких є держави-учасники Угоди.
Естонська Республіка не є учасником зазначеної Угоди, однак оскільки Естонська РСР входила до складу СРСР, то трудовий стаж набутий на території колишнього СРСР повинен бути зарахований до загального страхового стажу особи.
При цьому, суд також відхилив посилання пенсійного органу на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки, згідно з частиною 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до статті 1 Закону №1058 страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Приписами частини 2 статті 24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).
У доводах апеляційної скарги, ГУ ПФУ в Одеській області стверджує про те, що відсутні підстави для зарахування спірного періоду (з 01.06.1984 по 19.08.1991) до страхового стажу, оскільки це відповідає положенням Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення.
Відповідаючи на такий довід апеляції, колегія суддів виходить з такого.
Так, згідно із записами трудової книжки від 26.01.1964 серії НОМЕР_1 , позивач в період з 01.06.1984 по 02.09.1992 працював у Естонському виробничому об`єднанні рибної промисловості «Естрибпром».
Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі – Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Отже, є правильними висновки суду першої інстанції про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. У разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Питання пенсійного забезпечення осіб, які працювали на території України та Естонії, вирішується згідно з законодавством кожної з держав з урахуванням положень Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення.
За статтею 6 цієї Угоди, якщо право на пенсію виникає на підставі законодавства однієї Сторони без урахування страхового стажу, набутого на підставі законодавства іншої Сторони, то відповідна Сторона призначає пенсію тільки за страховий стаж, набутий на підставі свого законодавства, незалежно від проживання на території однієї із Сторін.
Якщо право на пенсію виникає в результаті підсумовування страхового стажу, то при призначенні пенсії враховується страховий стаж, набутий відповідно до законодавства кожної із Сторін, за умови, що інша Сторона не виплачує пенсію за той самий страховий стаж. Кожна із Сторін нараховує і виплачує пенсію на підставі фактичного страхового стажу, набутого на її території, якщо цією Угодою не передбачено інше.
Водночас, питання зарахування до страхового стажу періоду роботи на підприємствах, установах та організаціях за часів СРСР врегульоване Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, частиною 2 статті 6 якої передбачено, що для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам-учасникам Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цієї Угоди.
Отже, Україна та інші держави-учасники Угоди зазначеним документом взяли на себе зобов`язання враховувати трудовий стаж, набутий їх громадянами на території колишнього СРСР.
При цьому, як правильно указано судом першої інстанції, в Угоді йде мова про території колишнього СРСР взагалі та не пов`язується визнання стажу, виключно набутого на територіях союзних радянських республік, правонаступниками яких є держави-учасники Угоди.
Естонська Республіка не є учасником зазначеної Угоди.
Разом з цим, оскільки Естонська РСР входила до складу СРСР, то трудовий стаж набутий на території колишнього СРСР повинен бути зарахований пенсійним органом до загального страхового стажу позивача.
За таких умов, колегія суддів не приймає відповідні доводи апеляції, оскільки вважає їх необґрунтованими.

Наступним доводом апеляції є пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України.
Надаючи оцінку даному доводу слід указати таке.
Статтею 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.
У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до особи у правовідносинах, що виникають у сфері реалізації права громадян на соціальний захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).
Так, предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків, якщо інше прямо не передбачено законом.
Вказані висновки викладені Верховним Судом у постанові від 19.08.2024 у справі №360/764/23.
Так, у даній справі за позовом ОСОБА_1 , у зв`язку з протиправним незарахуванням пенсійним органом певного періоду його роботи до страхового стажу, позивач недоотримав суми пенсії, у зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції вважає, що, на підставі статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми пенсії виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

В апеляційній скарзі апелянт також вважає, що суд першої інстанції, стягуючи за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн, порушив вимоги статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідаючи на такий довід, колегія суддів виходить з такого.
За правилами статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду використовуються на:
1) виплату пенсій, передбачених цим Законом;
1-1) здійснення страхових виплат та фінансування заходів з профілактики страхових випадків, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;
1-2) здійснення виплати окремих видів державної соціальної допомоги, інших грошових виплат, повноваження щодо здійснення яких надано Пенсійному фонду;
2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;
3) фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду;
4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій, страхових, соціальних та інших виплат, передбачених законодавством України;
5) формування резерву коштів Пенсійного фонду.
Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.
Разом з цим, глава 8 КАС України регулює питання судових витрат.
Відповідно до вимог абзацу 1 частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Ураховуючи, що позов ОСОБА_1 суд першої інстанції задовольнив у повному обсязі, у нього не було іншого варіанту вирішення питання судових витрат як стягнення сплаченого судового збору позивачем за подання позову з бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області.
Отже, ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно, відповідно до вимог процесуального закону, вирішив питання понесених позивачем судових витрат у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви.

З огляду на вищевикладене, ураховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький