Номер провадження: 22-ц/813/564/26 
Справа № 522/15470/23
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: Осокіна С.Ю.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Пространство», на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Пространство» про стягнення грошових коштів, -
в с т а н о в и в:

08 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Пространство» (-далі ОК «ЖБК «Пространство») про стягнення грошових коштів, в якому просив суд стягнути з ОК «ЖБК «Пространство» на його користь не повернуту заставу в сумі 73 137,20 грн (еквівалент 2 000 доларам США станом на 07 серпня 2023 року), 3% річних в сумі 4 957,78 грн та інфляційні втрати в сумі 26 907,13 грн, а також судові витрати.
Вимоги обґрунтовує тим, що 09 липня 2020 року між ним, з одного боку, та відповідачем, з іншого боку, був укладений Договір про наміри №Р/А-Б.2.504-з від 09.07.2020, відповідно до умов якого позивачем було сплачено заставу в сумі 2 000 доларів США, що було еквівалентом 53 902,80 грн.
На виконання зазначеного вище договору про наміри 15 липня 2020 року між сторонами була укладена Угода (договір) про членство в кооперативі №РД/А-Б.2.504, тобто укладенням даної Угоди було виконано цивільно – правове зобов`язання за Договором про наміри, яке було забезпечено зазначеною вище заставою.
Підпис під Угодою про членство в кооперативі №РД/А-Б.2.504 від 15.07.2020 уповноваженого представника відповідача є доказом визнання відповідачем того, що передбачене Договором про наміри зобов`язання виконане позивачем належним чином.
Забезпечене заставою цивільно – правове зобов`язання було припинене його виконанням.
Відповідач не повернув ОСОБА_1 заставу, тому останній вважає такі дії протиправними.
Строк виконання відповідачем цивільно – правового грошового зобов`язання по поверненню застави почався з дня укладення договору про членство в кооперативі, тобто з 15 липня 2020 року і термін невиконання відповідачем грошового зобов`язання складає з 15 липня 2020 року по 07 серпня 2023 року – 1 119 днів.
3% річних та інфляційні втрати, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, відповідно до розрахунків, складають, - 3% - 4 957,78 грн, інфляційні втрати – 26 907,13 грн.
Станом на 07 серпня 2023 року офіційний курс НБУ складає 36,5686 грн за 1 долар США. Еквівалент 2 000 доларам США = 73 137, 20 грн.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщений належним чином та своєчасно. Надав заяву про слухання справи у його відсутність.
Представник відповідача, ОК «ЖБК «Пространство», в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщений належним чином і своєчасно.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово – будівельний кооператив «Пространство» про стягнення грошових коштів – задоволено частково.
Суд стягнув з ОК «ЖБК «Пространство» на користь ОСОБА_1 не повернуту заставу в сумі 73 137,20 грн (еквівалент 2 000 доларам США станом на 07 серпня 2023 року);
стягнуто з ОК «ЖБК «Пространство» на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 4 957,78 грн;
стягнуто з ОК «ЖБК «Пространство» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 073,60 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 119-123). 
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині залишення позовних вимог без задоволення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В апеляційній скарзі відповідач, ОК «ЖБК «Пространство», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Представник відповідача ОК «Житлово-будівельний кооператив «Пространство» в судове засідання до апеляційного суду, призначене на 18 лютого 2026 року не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку судової повістки-повідомлення в електронний кабінет Електронного суду.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача, ОК «ЖБК» «Пространство», підлягає задоволенню за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори, що укладаються між суб`єктами цивільних правовідносин.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Частиною 1 статті 205 ЦК України в становлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів, які посвідчені нотаріально та підлягають державної реєстрації. 
За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.
Аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини 1 статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.
Судом першої інстанції встановлено, що 09 липня 2020 року між ОК «ЖБК «Пространство» та ОСОБА_1 було укладено Договір про наміри №Р/А-Б.2.504-з, за умовами якого (п. 1.1) ОСОБА_1 зобов`язався протягом 10 днів з моменту отримання від ОК «ЖБК «Пространство» відповідного повідомлення, але не пізніше 03 липня 2020 року, вчинити усі дії по вступу до ОК «ЖБК «Пространство» як асоційований член та внести пайовий внесок, а ОК «ЖБК «Пространство» - забезпечити прийняття Осокіна С.Ю., як асоційованого члена, про що сторони мали укласти відповідну угоду про членство в кооперативі («Основна угода»), на умовах погоджених сторонами під час укладення Основної угоди, з урахуванням умов, встановлених цим договором, а саме, що Основна угода має регулювати взаємовідносини Сторін, щодо отримання у власність ОСОБА_1 паю, а саме майнових прав на квартиру, будівельний номер Б.2.504, поверх - 5, кількість кімнат – 2, загальна площа 56,66 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 .
Вартість об`єкта за п. 1.1.1. Договору про наміри 40 229 доларів США.
Згідно п. 2.1.1 Договору про наміри ОК «ЖБК «Пространство» зобов`язалось за заявою ОСОБА_1 забезпечити його прийняття як асоційованого члена та укласти з ним основну угоду, а ОСОБА_1 - подати заяву про прийняття його асоційованим членом та укласти основну угоду.
Відповідно з п. 3.1. Договору про наміри виконання зобов`язань ОСОБА_1 визначених п. 2.2.1 щодо укладення Основної угоди забезпечується заставою, що передається ОСОБА_1 до ОК «ЖБК «Пространство» під час укладення цього договору, розмір якої за п. 3.2 Договору про наміри складає 2 000 доларів США.
Згідно п. 3.3. Договору про наміри за домовленістю сторін сума застави є поворотною від ОК «ЖБК «Пространство» до Осокіна С.Ю. у будь-якому випадку, крім випадків відмови ОСОБА_1 від цього договору до настання строку, передбаченого п. 1.1., або не укладення основної угоди, в строк передбачений п. 1.1 з вини Осокіна С.Ю..
Відповідно до п. 3.4 Договору про наміри в разі невиконання ОСОБА_1 зобов`язання, забезпеченого заставою, у визначений цим договором строк, на наступний день після строку відведеного для виконання зобов`язання, застава залишається у ОК «ЖБК «Пространство».
Згідно п. 3.5. Договору про наміри, у разі виконання зобов`язання забезпеченого заставою у встановлений строк, грошові кошти за цим Договором вважаються частиною першої частини Паю, що підлягає сплаті за Основою угодою.
На виконання Договору про наміри між ОК «ЖБК «Пространство» та ОСОБА_1 15.07.2020 було укладено Угоду про членство в кооперативі №РД/А-Б.2.504 (далі – Основна угода) щодо інвестування та фінансування об`єкту будівництва (квартири, будівельний номер Б.2.504, поверх - 5, кількість кімнат - 2, загальна площа 56,66 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 ).
В пункті 4.1 Основної угоди зазначається, що розмір паю визначається та сплачується у гривні, однак є змінним та підлягає перерахунку на день платежу із врахуванням зміни договірного курсу на день платежу в частині, що підлягає сплаті. Сторони визначають грошовий еквівалент зобов`язання асоційованого члена по сплаті Паю кооперативу в доларах США. Пай станом на дату укладення цієї угоди, становить 1 037 672,68 грн, що на момент підписання цієї угоди в еквіваленті грошового зобов`язання становить 38 229,00 доларів США.
Пунктом 4.2 Основної угоди визначено порядок сплати ОСОБА_1 паю.
Згідно п. 5.2 Основної угоди асоційоване членство в кооперативі припиняється у разі: 
- п. 5.2.1 – добровільного виходу з кооперативу;
- п. 5.2.2 – несплати внесків у порядку та в розмірі. Визначених Статутом кооперативу та Угодою;
- п. 5.2.3. - невиконання зобов`язань, визначених Статутом кооперативу та Угодою.
Відповідно до п. 5.3 Основної угоди особі, асоційоване членство якої у Кооперативі припинилося на підставі п. 5.2.1-5.2.3 Угоди до повернення їй Паю у майновому вигляді (прав на нерухоме майно), Кооператив зобов`язаний повернути суму Паю, фактично сплачену цією особою, не раніше дати отримання від нового члена Кооперативу (який прийнятий на той же самий Пай) зазначеної грошової суми, але в будь-якому випадку строк повернення суми Паю не може перевищувати року з моменту припинення членства такої особи в Кооперативі.
Згідно п. 7.1 Основної угоди за прострочення сплати Паю (чи його окремої частини) Асоційований член сплачує Кооперативу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в час прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.
Відповідно до п. 7.6 Основної угоди, у разі відмови Асоційованого члена від виконання грошових зобов`язань та/або зобов`язання прийняти пай, та/або при наявності обставин, що свідчать про небажання Асоційованого члена продовжувати договірні стосунки з Кооперативом, Кооператив вправі розірвати цей Договір в односторонньому порядку з поверненням Асоційованому члену усіх сплачених ним на рахунок кооперативу грошових коштів, збільшених на користь Асоційованого члена на штрафну санкцію у сумі еквівалентній 2 000,00 доларів США за Договірним курсом, розрахованим на день повернення відповідної суми. Відшкодування Асоційованому члену будь-яких збитків при цьому не здійснюється, а Пай не передається.
Позивач звертався до відповідача з листом про повернення йому застави, але йому було відмовлено.
Як вбачається з листа ОК «ЖБК «Пространство» №31/08-2 від 31.08.2021, до внесення змін в Угоду про членство в кооперативі №РД/А-Б.2.504 від 15.07.2020 обов`язки Сторін за Договором про наміри №РД/А-2.504-з від 09.07.2020 вважаються виконаними Сторонами. У зв`язку з цим у ОК «ЖБК «Пространство» немає законних підстав для повернення ОСОБА_1 застави в розмірі 53 902,80 грн.
Між ОСОБА_1 та ОК «ЖБК «Пространство» виникли правовідносини як між асоційованим членом кооперативу та кооперативом щодо набуття асоційованим членом прав на нерухоме майно, яке будується кооперативом.
Укладенню 15 липня 2020 року Угоди про членство в кооперативі, передувало укладення між тими ж сторонами Договору про наміри №Р/А-Б.2.504-з від 09.07.2020, за яким ОСОБА_1 зобов`язався протягом 10 днів з моменту отримання від ОК «ЖБК «Пространство» відповідного повідомлення, але не пізніше 03 липня 2020 року, вчинити усі дії по вступу до ОК «ЖБК «Пространство» в якості асоційованого члену та внести пайовий внесок, а ОК «ЖБК «Пространство» зобов`язалось забезпечити прийняття ОСОБА_1 у якості асоційованого члену відповідного обслуговуючого кооперативу, про що сторони мали укласти відповідну угоду про членство в кооперативі («Основна угода»), на умовах погоджених сторонами під час укладення Основної угоди, з урахуванням умов встановлених цим договором, а саме, що основна угода має регулювати взаємовідносини Сторін, щодо отримання у власність ОСОБА_1 паю.
Осокін С.Ю., як асоційований член кооперативу вніс перший пайовий внесок. Тим самим сторони свої зобов`язання за Договором про наміри від 09.07.2020 виконали, а цей Договір на підставі п. 4.1. є виконаним сторонами, що свідчить про закінчення його дії.
ОСОБА_1 на виконання умов п. 3.1, 3.2 Договору про наміри передав ОК «ЖБК «Пространство» 2 000 доларів США. Відповідач цього не заперечив.
В силу умов п. 3.5 Договору про наміри ці кошти вважаються частиною першою паю, що підлягає сплаті за Основною угодою.
Таким чином, суд дійшов висновку, що на виконання умов Угоди про членство в кооперативі від 15.07.2020 ОСОБА_1 сплатив на користь ОК «ЖБК «Пространство» сплатив 2 000 доларів США.
Згідно п. 3.3. Договору про наміри за домовленістю сторін сума застави є поворотною від ОК «ЖБК «Пространство» до Осокіна С.Ю. у будь-якому випадку, крім випадків відмови ОСОБА_1 від цього договору до настання строку, передбаченого п. 1.1., або не укладення основної угоди, в строк передбачений п. 1.1 з вини ОСОБА_1 ..
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Позивач просить стягнути з ОК «ЖБК «Пространство» на його користь 3% річних в сумі 4 957,78 грн та інфляційні втрати в сумі 26 907,13 грн.
Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті – гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17.
Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі №130/1058/16; від 23.10.2019 у справі №369/661/15-ц; від 23.09.2019 у справі №638/4106/16-ц; від 20.02.2019 у справі №638/10417/15-ц, та  у постанові Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі №905/192/18.
Отже суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОК «ЖБК «Пространство» на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат.
Що стосується вимог позивача про стягнення 3% річних, то суд зазначає наступне.
3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для виконання, до дня ухвалення рішення, помноженої на 3, поділеної на 100 і поділеної на 365 (днів у році).
Позивач визначає період нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 15 липня 2020 року по 07 серпня 2023 року.
Правильність нарахування відповідач не заперечив.
За таких обставин суд приходить до висновку, що на користь ОСОБА_1 з ОК «ЖБК «Пространство» слід стягнути 3% річних в розмірі 4 957,78 грн.
Згідно статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Разом з тим частина 2 статті 524 та частина 2 статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц.
З п. 4.1 Угоди про членство в кооперативі від 15.07.2020 вбачається, що сторони погодили визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача стягнути кошти в розмірі 2 000,00 доларів США в гривнях, за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, що складає 73 137,20 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, у разі задоволення позовних вимог, підлягає стягненню сума судового збору, сплачена позивачем, що складає 1 073,60 грн.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25.10.2000, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27.01.2004). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23.12.2003), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що між сторонами у справі вчинений договір застави в розмірі 2 000 доларів США і внаслідок виконання основного зобов`язання відповідач зобов`язаний повернути його. Й, навпаки, відповідачем повністю спростовані підстави позову та доведено належним чином, що за змістом договору про наміри від 09.07.2020 сторони домовились до внесення позивачем авансу, тобто попереднього платіжу, який переданий виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів.
Так, у пунктах 43, 50 постанови від 19.06.2024 у справі №523/11536/19 (провадження №61-2537св24) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Аванс- це визначена грошова сума (попередній платіж), яку покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару).
У разі розірвання договору за домовленістю сторін або у зв`язку з невиконанням однією із сторін договору своїх обов`язків сума коштів, сплачена як аванс, має бути повернута покупцю. Наприклад, якщо продавець відмовляється передавати товар, покупець має право вимагати розірвання договору та повернення авансу.
Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.
Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.01.2021 у справі №686/6823/14 (провадження №61-6475св20),
Якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то, незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.
Подібні висновки висловленні у постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі №545/1272/22-ц (провадження №61-8076св23)».
Встановлено, що між сторонами було укладено в простій письмовій формі договір про наміри №Р/А-Б.2.504-3 від 09.07.2020 за умовами якого:
П. 1.1.1. Пай - квартира №Б.2.504, площею 56,66, вартістю 40 229 доларів США.
Позивачем внесено кошти в розмірі 2 000 доларів США. 
П. 3.5. У разі виконання зобов`язання забезпеченого заставою у встановлений строк, грошові кошти за цим Договором вважається першої частиною Паю, що підлягає сплаті за основною угодою.
15 липня 2020 року між сторонами укладено Угоду про членство в кооперативі №РД/А- Б.2.504
Згідно розділу 2 Угоди квартира №Б.2.504, площею 56,66 кв.м, вартістю 38 229 доларів США.
Тобто, на виконання п. 3.5 Договору 2 000 доларів США були зараховані в частину першої частини Паю та вартість договору з 40 229 відкоригована на вказану суму та зменшилась до 38 229 доларів США.
Факт укладення Договору та Угоди, а також належне виконання вимог Угоди та передання за актом приймання-передачі Паю позивачу не заперечується сторонами. 
Отже, їх укладенні сторони вільно та свідомо погодилася виконувати усі зазначені в них зобов`язання та виконали їх в повному обсязі.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку фактично мав місце аванс регламентований Договором про наміри щодо внесення-грошових коштів в розмірі 2 000 доларів США, які зараховані на виконання зобов`язання щодо сплати загальної ціни Паю за Угодою про членство в кооперативі (саме тому вартість Паю була відкоригована саме на цю суму).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.01.2019 у справі №355/385/17 (провадження №61- 30435сво18) зазначив, що тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Встановлено, що договір про наміри від 09.07.2020 виконаний у повному обсязі, що не заперечується сторонами у справі, тому у даному випадку аванс не підлягає поверненню.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала «на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний» (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом» та з урахування балансу «вірогідностей», колегія суддів вважає, що у даному випадку фактично між сторонами мав місце аванс регламентований договором про наміри щодо внесення грошових коштів в розмірі 2 000 доларів США, які зараховані на виконання зобов`язання щодо сплати загальної ціни Паю. Укладені між сторонами правочини виконані у повному обсязі, що не заперечується сторонами в справі, тому у даному випадку аванс не підлягає поверненню.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_1 мав право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідачем порушено права позивача, а тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними та необґрунтованими й не підлягають задоволенню.
Таким чином, у даному випадку законних підстав для задоволення апеляційної скарги позивача немає.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 207, 570 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4. ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Пространство» задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Пространство» про стягнення грошових коштів, залишити без задоволення. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 25 лютого 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда