Номер провадження 2/754/2276/26
Справа №754/8367/25

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
Іменем України

09 березня 2026 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді  Скрипки О.І.
при секретарі  Моторенко К.О.
за участю позивача   ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач взяв у нього у борг грошові кошти в розмірі 286 000,00 грн., які зобов`язався повернути 10.03.2025 року. 
Як зазначає позивач, станом на день звернення до суду відповідач свої зобов`язання не виконав, вказані у боргових розписках суми не повернув, загальна сума заборгованості становить 286 000,00 грн., на вимогу про погашення заборгованості відповідач не реагує. З урахуванням наведеного, а також положень ст.625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 286 000,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 6322,03 грн., 3 % річних в розмірі 1833,53 грн., а також відсотки за обліковою ставкою НБУ в розмірі 9444,44 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3036,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5000,00 грн.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 30.05.2025 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. 
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 10.06.2025 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Деснянського районного суду від 12.12.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в загальному порядку.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі і через систему «Електронний суд». Відповідач достовірно обізнаний про розгляд даної справи в суді, про що свідчать його неодноразові клопотання, подані через систему «Електронний суд», про відкладення розгляду справи, мотивовані тим, що він є військовослужбовцем та перебуває на захисті нашої країни. Суд зауважує, що до вказаних клопотань відповідачем не долучено жодного доказу, що підтверджує поважність причин неявки в судове засідання. 
Таким чином, враховуючи тривалість розгляду справи, достатність часу реалізації відповідачем своїх прав на захист, в тому числі для подання будь-яких заяв та заперечень на позовну заяву, а також відсутність доказів про поважність причин неявки відповідача в судове засідання, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача на підставі наявних доказів. 
Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, та за одночасним існуванням всіх обставин, що передбачені у ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 06.01.2025 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 286 000, 00 грн. зі строком повернення до 10.03.2025 року. 
27.01.2025 року відповідачем було складено нотаріально посвідчену заяву про те, що він підтверджує той факт, що його борг перед позивачем дійсно становить 286 000,00 грн. та підлягає поверненню до 10.03.2025 року, який визначений у договорі позики від 06.01.2025 року. 
Оригінали вказаних документів було оглянуто в судовому засіданні.
Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на невиконання відповідачем своїх зобов`язань із повернення коштів та наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України, а також процентів відповідно до ст.1048 ЦК України в розмірі облікової ставки НБУ. 
Суд вважає, що доводи позивача є частково обґрунтованими, виходячи з наступного.
Так, відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статі 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Установлено, що на підтвердження укладення договору позики з ОСОБА_2 позивач надав договір позики від 06.01.2025 року та заяву ОСОБА_2 від 27.01.2025 року, з аналізу яких встановлено, що відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти в загальному розмірі 286 000,00 грн. 
Відповідач, будучи достовірно обізнаним про суть та характер спору, не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що вказані грошові кошти відповідач від позивача не отримував, жодні обставини, викладені у позові не оспорювали, в тому числі і загальний розмір боргу. 
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про доведення факту існування між сторонами договірних правовідносин. При цьому, доказів належного виконання зобов`язань відповідачем суду не надано, жодних заперечень проти позову не заявлено.
Таким чином, враховуючи, що позичальник своїх зобов`язань із повернення суми позики не виконав, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в розмірі 286 000,00 грн.
Що ж стосується вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник на вимогу кредитора у випадку прострочення грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В той же час, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Позивачем розраховано інфляційні втрати в розмірі 6322,03 грн. та 3 % річних в розмірі 1833,53 грн. за березень 2025 року та квітень 2025 року.
Проте, 24.02.2022 року з 5 год. 30 хв. в Україні відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, введено воєнний стан.
Згідно з п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Отже, враховуючи викладене, те що станом на момент розгляду справи в Україні воєнний стан не скасовано і не припинено, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 6322,03 грн. та 3 % річних у розмірі 1833,53 грн. не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення процентів за позикою за обліковою ставкою НБУ в розмірі 9444,44 грн. за період з 11.03.2025 року по 26.05.2025 року, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Велика Палата ВС у постанові № 310/11534/13-ц зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Також Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договорі, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
У постанові від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 Велика Палата ВС також зазначила, що регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.
Відповідно положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
З урахуванням наведеного, оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення процентів після закінчення строку кредитування, то підстави для стягнення процентів за період з 11.03.2025 року по 26.05.2025 року згідно ст.1048 ЦК України у даному спорі відсутні, а тому суд також відмовляє у задоволенні позову в цій частині.
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договорами позики належним чином не виконав, грошові кошти у повному обсязі у визначений строк не повернув, розмір наявної заборгованості не спростував, а тому з нього на користь позивача належить стягнути суму заборгованості у розмірі 286 000,00 грн., В решті вимог належить відмовити. Інші доводи позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі не дають. 
Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути пропорційно до задоволених вимог документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2860,00 грн. У стягненні витрат на правову допомогу належить відмовити, оскільки відсутні відповідні та належні докази таких витрат позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.509, 510, 512, 514, 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , борг за договором позики в розмірі 286000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2860,00 грн. 
В задоволенні інших вимог - відмовити. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повне рішення складено та підписано 10 березня 2026 року. 

Суддя: